1 KULTURHISTORISK MUSEUM RANDERS ÅRBOG 2004 FRA ...
1 KULTURHISTORISK MUSEUM RANDERS ÅRBOG 2004 FRA ...
1 KULTURHISTORISK MUSEUM RANDERS ÅRBOG 2004 FRA ...
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>KULTURHISTORISK</strong> <strong>MUSEUM</strong> <strong>RANDERS</strong> <strong>ÅRBOG</strong> <strong>2004</strong><br />
<strong>FRA</strong> FRUESTUEN – TO AF ADELENS DUGE <strong>FRA</strong> 1581 OG 1669<br />
Af Hanne Schaumburg Sørensen<br />
På enhver herregård i 1500- og 1600-tallet fandtes en fruestue. Det var et særskilt rum på gården,<br />
hvor husets frue, døtre eller andre besøgende adelige jomfruer kunne opholde sig uforstyrret med<br />
for eksempel hvile, skrivning eller håndarbejde. Netop håndarbejde var et vigtigt arbejdsområde og<br />
af stor interesse for herregårdens adelige damer, der udførte det med flid og stor dygtighed.<br />
På Kulturhistorisk Museum er der to vidnesbyrd om den faglige dygtighed den tids adelige<br />
kvinder besad inden for netop dette område. For i museets samlinger findes to bordduge broderet i<br />
henholdsvis i 1581 og i 1669 af Kristence Rotfeld gift med Bjørn Kaas og Sophie Reedtz gift med<br />
Valdemar Lykke. Begge kvinder der hørte til blandt dansk adels fornemmeste slægter.<br />
Da det er sjældent, der er bevaret genstande, der udført af 1500- og 1600-tallets kvinder, er<br />
dugene ikke alene unikke som genstande, men de er også vidnesbyrd på det liv adelens kvinder<br />
levede i 1500- og 1600-tallet. Et liv hvor den kristne tro og slægten var i højsæde.<br />
Magteliten<br />
Kristence Rotfeld og Sophie Reedtz tilhørte den danske adelsstand og dermed magteliten i<br />
samfundet. Adelens vigtige funktion i 1500- og 1600-tallet var at virke som krigere og som<br />
politiske ledere, og dens økonomiske grundlag var store besiddelser af herregårdsjorder. Det var<br />
jord, der var fritaget for skat af kongen som modydelse for adelens deltagelse krigstjeneste. Det<br />
medførte, at adelsstanden efterhånden ejede halvdelen af landets jorde. Dertil kom at alle høje<br />
embeder indenfor rigets administration var forbeholdt dem, hvilket igen gav store indtægter.<br />
Deres elitære position i samfundet blev ikke mindre af, at adelen i 1500- og 1600-tallet kun<br />
udgjorde et par promille af rigets samlede befolkning. Adelsstanden bestod således af under 200<br />
slægter og af under 2000 individer. Da det indtil indførelse af enevælden i 1660 næsten var<br />
udelukket for lavere stænder som bønder og byens borgere at blive optaget i adelstanden, var<br />
adelens magt, næst efter kongens, suveræn.<br />
Adelen var dog ikke en homogen stand, idet den havde sin egen lille økonomiske og politiske elite<br />
blandt en lille kreds adelsslægter, der var stærkt indgiftet i hinanden. 1 På den måde sikrede gruppen<br />
sig, at deres jorde og embeder blev på få hænder. Kristence Rotfeld og Sophie Reedtz tilhørte denne<br />
elite, hvor giftermål var et vigtigt politisk og økonomisk magtmiddel for slægten. Indgåelse af<br />
ægteskaber blev derfor også taget yderst alvorligt, da de kunne have store konsekvenser for<br />
slægtens økonomi og politiske indflydelse.<br />
Da den adelige jomfru var arveberettiget, var hendes medgift af jordgods i ægteskab af afgørende<br />
betydning for hendes – og dermed slægtens - chancer på ægteskabsmarkedet. For at holde jorden på<br />
få hænder kunne en adelige jomfru derfor, ifølge loven, også miste sin jord, hvis hun giftede sig<br />
med en ufri mand eller uden slægtens samtykke. 2 Slægtens store betydning for adelen kommer da<br />
også til udtryk i mange former ikke mindst indenfor kirkekunst, slægtsbøger og håndarbejde.<br />
Heraldik smykker for eksempel mange danske kirker, der har haft adelige ejere, og slægtens våben<br />
1
ses på de adelige kvinders linned herunder duge. Det er derfor ikke uden grund, at Kristence Rotfeld<br />
og Sophie Reedtz har broderet deres slægtsvåben på deres kostbare bordduge.<br />
Herrens bord<br />
Slægtens våben er dog ikke det eneste, der har symbols betydning på dugene. Dugene har også en<br />
dyb kristen symbolik, som har rod i sammenhængen mellem alterdugen og den verdslige dug. For<br />
både alteret i kirken og det verdslige bord blev nemlig fra tidlig kristen tid betragtet som hellige<br />
steder, hvor Gud var nærværende, og hvor man modtog en Guds gave – henholdsvis nadveren og<br />
det daglige brød. Således indledes og afsluttes ikke alene kirkegangen med en bøn men også<br />
måltidet ved det verdslige bord.<br />
Forbindelsen mellem kirkens bord, alteret, og det verdslige bord har baggrund i Jesus sidste<br />
måltid med disciplene aftenen før korsfæstelsen. Her deler Jesus brød og vin med ordene om, at<br />
brødet er hans legeme og vinen hans blod. Nadveren eller altergangen fejredes da også oprindelig<br />
med et almindeligt måltid, men blev senere erstattet af det stiliserede måltid ved alteret under<br />
gudstjenesten. 3 Den religiøse sammenhæng mellem alter og bord har betydet, at den måde som<br />
såvel alter og som verdslig bord er blevet dækket på har haft indflydelse på hinanden. Således<br />
anvendes der for eksempel på det katolske alter tre duge, der symboliserer Kristi gravklæder. En<br />
skik man i 1500- og 1600-tallet også brugte på det verdslige bord. At dugen på såvel alteret som på<br />
det verdslige bord var hvid, var udtryk for bordets renhed og hellighed. En anden mere tydelig<br />
symbolik har været udsmykningen af dugene. Fra slutningen af 1500-tallet og i hele 1600’tallet var<br />
mange duge – både alterduge og bordduge - rigt udsmykket med bibelske motiver som for eksempel<br />
”Brylluppet i Kana” og ”Den sidste nadver”. 4<br />
Fornem og praktisk borddækning<br />
Det verdslige spisebord var i 1500’tallet ofte ikke noget særligt, blot en plade med et par bukke<br />
under. Langs den ene side af bordet blev der stillet bænke op, og fra den fri side blev måltidet så<br />
serveret. Adelens og fyrsternes møbler var i 1500-tallet enkle og robuste, så de let kunne<br />
transporteres fra gods til gods sammen med herskabet. Adelen og fyrsterne rejste nemlig ofte<br />
mellem deres gårde med det meste af deres bohave. Over det enkelte bord dækkede man så med<br />
kostbare – og let transportable - duge. Man anvendte to til tre duge af aftagende størrelse, så<br />
kanterne på alle dugene kunne ses. Først var der lagt en underdug - en tung borddug af kraftigt<br />
materiale og i stærke farver med mønster - derover lagdes en eller to overduge i hvidt lærred ofte<br />
silkebroderet eller mønstervævet. I velhavende hjem var det almindeligt at have flere broderede<br />
duge, der blev taget frem ved højtider eller andre festligheder. Inden brug var de hvide duge lagt i<br />
pres, så folderne dannede et klart mønster af firkanter eller kvadrater. 5<br />
Under måltidet var det indtil slutningen af 1500’tallet ikke ualmindelig at benytte overdugen til at<br />
tørre fingre og mund med. Maden blev indtaget med fingrene, så det var nødvendig med noget at<br />
tørre sig i, da det blev anset for uopdragen at slikke sine fingre. Den øverste dug skiftede man så ud<br />
med en ren flere gange under måltidet. Omkring år 1600 blev det dog efterhånden mere almindeligt<br />
at bruge gafler og servietter i stedet for dugen, og behovet for en ekstra overdug forsvandt. Gennem<br />
1600-tallet skete der endnu en ændring, da den løse stol ved bordet blev mere og mere almindelig.<br />
Det gav mulighed for at sidde ved alle sider af bordet. Dermed blev den tunge underdug med<br />
mønster overflødig, da den ikke længere kunne ses fra bordet fri side, og den gik også lige så stille<br />
af mode. Netop ændring i moden og tekstilers bevaringsmæssige skrøbelighed har betydet, at der i<br />
dag er bevaret under 100 broderede duge i Danmark, og ofte kun i fragmentariske udgaver. Dugene<br />
har, hvis de har overlevet, fundet genanvendelse som for eksempel gulvtæpper, sengetæpper,<br />
kanetæpper eller alterduge. 6<br />
2
Kristi lidelseshistorie udført med nål og tråd<br />
Kristence Rotfelds dug fra 1581 er den ældste. Det er en silkebroderet overdug med tydelige kristne<br />
symboler. Dugen, der senere er blevet beskåret, måler i dag 166 cm i længden og 148 cm. i bredden.<br />
Den er fremstillet af meget fint, hvidt hørlærred, hvorpå motivet er broderet med rødt og gult silke i<br />
kontur- og kædesting. Det var den mest almindelige anvendte teknik, da den er let og hurtig at sy i<br />
hånden. 7 Dugens motiv er delt op i et system af broderede rudefelter med stiliserede tidsler. Den<br />
kristne forbindelse er meget tydelig idet tidslen og farven rød er et kristen billede på Kristi<br />
lidelseshistorie. 8 Hvor ruderne mødes ses da også Jesus monogrammet I H S i rektangulære<br />
småfelter. Midt på rudernes sider er der syet en meget speciel snoning, der ikke kendes fra andre<br />
duge. I Danmark er der så vidt vides kun syv andre duge fra perioden 1581-1619 med lignende<br />
rudemotiv.<br />
Dugens udsmykning er med stor sandsynlighed inspireret af religiøse bøger og af samtidige<br />
engelske og italienske mønsterbøger. Forlæg der ikke var ualmindelige at finde i adelige hjem.<br />
Tidselmotivet kendes fra engelske mønsterbøger mens rudemotivet ses i italienske mønsterbøger.<br />
Dertil kom at adelen, som nævnt, var stærkt indgiftet i hinanden, og muligheden for at hente<br />
inspiration i hinandens håndarbejde må have været stor.<br />
I to af ruderne, under midten af dugen, er der broderet våbnene for adelsslægterne Kaas og<br />
Rotfeldt, årstallet 1581 og bogstaverne BKF og KNDF, der står for Bjørn Kaas fædrene våben og<br />
Kristence Nielsdatter Rotfeld fædrene våben. Dugen blev indleveret til museet i 1892 fra Skarresø<br />
Kirke på Djursland, hvor den havde været anvendt som alterdug. Ved indleveringen til museet blev<br />
dugene da også registreret som en alterdug, men den har næppe været syet med det formål. Målene<br />
på dugene passer ikke til et alter, da man må antage, at våbnene har skullet sidde midt på dugen.<br />
Mest sandsynlig er dugen gået af mode som verdslig dug, og man har foræret den til kirken, hvor<br />
man har halveret den. Genbruget af dugen forklarer også, hvorfor det kun er de fædrene våben der<br />
ses på dugen. De mødrene våben mangler simpelthen, fordi de sad på den halvdel af duge, der ikke<br />
er bevaret.<br />
Langs kanten på dugen, hvor flere bogstaver dog med tiden er slidt væk 9 , er broderet en<br />
formanende sentens 10 om ydmyghed og forsagelse:<br />
IHS LAD SØNDEN TENCK<br />
DØDEN WIL KOMME<br />
FRYCT GUD OG LYD HANS BUD<br />
GIØR HVER MAND RET<br />
FORLAD DIG IKKE PAA MENNESKENE<br />
At Kristence Rotfeld har valgt en formanende tekst kan ikke undre, når man ved, at noget af det<br />
vigtigste i adelsdøtrenes opdragelse i 1500- og 1600-tallet var fromhed og gudsfrygt. En opdragelse<br />
pigerne fik ved i stort omfang at lære katekismus, bønner, salmer og sentenser udenad. Læsning,<br />
skrivning og regning kom i anden række.<br />
Når pigerne havde opnået et vist niveau inden for læsning og skrivning, tog de fat på oplæringen i<br />
husførelse og håndarbejde. Pigerne blev oplært af deres mødre eller andre kvindelige slægtning i at<br />
koge, bage, brygge, sy, spinde, væve, kniple, knytte og brodere. Derudover skulle pigerne tilegne<br />
sig dyder som kyskhed, ydmyghed, høviskhed og sagtmodighed samt dannelse indenfor dans og<br />
musik. Når adelsdøtrene, ofte i en ung alder, indgik i ægteskab eller blev trolovet, ophørte<br />
opdragelsen og uddannelsen. At adelens damer dog ikke helt opgav de boglige studier ved<br />
ægtemålet ses af at mange senere udviste stor interesserede for heraldiske og genealogiske studier. 11<br />
En interesse som resulterede i tykke slægtsbøger, slægtstavler og i broderede slægtsvåben på<br />
dugene.<br />
3
Kristence Nielsdatter Rotfeld og Bjørn Kaas<br />
De to afbillede våben på dugen fra 1581 tilhører Bjørn Kaas og hans hustru Kristence Nielsdatter<br />
Rotfeld. Kristence var datter af Niels Jensen Rotfeld til Bratskov, der havde besiddelser i både<br />
Vendsyssel og Salling og på Sjælland, og Anne Nielsdatter Høg som med sig i ægteskabet blandt<br />
andet havde bragt herregården Bjersøholm ved Ystad i Skåne. Halland, Bleking og Skåne hørte<br />
indtil 1658 under den danske konge, og både kongen og adelen havde store besiddelser i områderne.<br />
Kristence var næstældste datter i en større søskendeflok på otte, hvoraf seks var piger. Kristences<br />
fødselsår kendes ikke, så vi ved heller ikke, hvor gammel hun var, da hun den 4. november 1554<br />
blev bortgiftet med adelsmanden Bjørn Kaas til Starupgaard. 12 Med sig ind i ægteskabet havde<br />
Kristence som medgift moderens herregård Bjersøholm i Skåne.<br />
Slægten Kaas tilhørte som Rotfelderne den danske uradel, det vil sige den hørte til blandt de<br />
ældste adelsslægter i landet. Slægten Kaas havde sine rødder i Salling, men jordbesiddelserne var<br />
gennem forlening og ægteskab efterhånden spredt sig ud over hele kongeriget. Bjørn Kaas hørte<br />
dermed til en af landets betydeligste og mest magtfulde slægter. Hans broder Niels Kaas blev<br />
således også i 1573 udnævnt til rigskansler.<br />
Som ung havde Bjørn Kaas, som det passede sig for en ung adelsmand, været på dannelsesrejse i<br />
udlandet, og han havde i en periode tjent ved hoffet, hvor han havde forsat sin uddannelse, og hvor<br />
han havde ledsaget Christian 3.’s datter Anna på hendes brudefærd til Sachsen. Den sociale opgang<br />
fortsatte for Bjørn Kaas og Kristence Rotfeld, idet Bjørn Kaas i forskellige perioder fungerede som<br />
lensmand på Vordingborg, Helsingborg, Malmøhus og Bygholm ved Horsens. I 1563-64 var han<br />
blevet udnævnt som proviantmester i Skåne, og i 1567 kunne Bjørn Kaas tage det sidste skridt op af<br />
den sociale rangstige, da han indtrådte i det adelige Rigsråd, der virkede som rådgivende organ for<br />
kongen.<br />
Bjørn Kaas og Kristence Rotfeld fik i alt syv børn – tre drenge og fire piger. De ældste sønner<br />
blev som det var god tone sendt til udlandet for at studere ved universiteterne i blandt andet Leipzig,<br />
Genf og Orleans, for senere at vende tilbage og som deres søstre indgå standsmæssige ægteskaber.<br />
Det skulle dog vise sig for Bjørn Kaas’s og Kristence Rotfeld’s børn, at et standsmæssig ægteskab<br />
ikke altid var lykken.<br />
I 1581 dør Bjørn Kaas under et ophold på Bygholm, og hans lig føres derfor tilbage til slægtens<br />
hovedgård i Salling, hvor han bisættes i Højslev Kirke. En kirke han selv havde stået som bygherre<br />
for. Efter al sandsynlighed tager Kristence derefter ophold på slægtsgården Bjersøholm i Skåne. Det<br />
er her hun dør i 1601 efter tyve år som enke, og det er her hun bisættes.<br />
I slutningen af 1500-tallet og i begyndelsen af 1600-tallet indtræffer den ene voldsomme<br />
begivenhed efter den anden for flere af Bjørn Kaas’s og Kristence Rotfeld’s børn og svigerbørn.<br />
Deres næstældste søn Erik Kaas anklages i 1593 af sin svigerfar for at have forvoldt sin hustrus<br />
død, men til familiens held dømmes han dog ikke. Tre år efter i 1597 afgår den ældste søn Niels ved<br />
døden. Han gravlægges som faderen i Højselv Kirke. Umiddelbart efter Kristences død i 1603<br />
bliver den ældste søns enke, Birgitte Rosenkranzs, anklaget for blodskam med sin afdøde mands<br />
fætter, med hvem hun havde fået to børn. For denne forbrydelse henrettes hun den 29. juni 1603 i<br />
København. Elskeren nåede i først omgang at flygte og blev i stedet idømt tab af ære og fredløshed,<br />
men senere fanges han og føres til København, hvor også han henrettes. En anden svigersøn, Albert<br />
Skeel, der var gift med datteren Anne Kaas, led samme skæbne. Han blev i 1609 henrettet på torvet<br />
i Horsens for to drab og brud på tingsfreden. 13<br />
Livet for Bjørn Kaas’s og Kristence Rotfelds børn og svigerbørn formede sig dermed langt fra<br />
fredeligt eller gudfrygtigt, og det var måske ikke uden grund at Kristence broderede en formanende<br />
sentens om ydmyghed og forsagelse på sin smukke borddug<br />
4
Som en pragtfuld have<br />
Den anden dug i museets samling er Sophie Reedtz’s underdug fra 1669. Den er som Kristence<br />
Rotfelds dug broderet med kontur- og kædesting. Dugen er af indigofarvet - blåt - uldstof broderet<br />
med både silke- og uldgarn. Den sorte silke er med tiden forsvundet. Dugen er kvadratisk og måler<br />
omkring 238 cm. på hver side. Dugen er ligesom Kristence Rotfelds dug på et senere tidspunkt<br />
blevet beskåret. Et trekantet stykke af hver sides øverste halvdel er bortskåret, sandsynligvis for at<br />
genanvende underdugen som kanetæppe. På midten af dugen er der broderet bogstaverne S W L og<br />
S R for Salig 14 Valdemar Lykke og Sophie Reedtz, årstallet 1669 og våben for adelsslægterne<br />
Lykke – Reedtz – Parsberg – Brahe. Våbnene er omsluttet af en blomsterkrans af tulipaner, nelliker<br />
og roser i røde og gule farver. Kransen er bundet med hvidt og blåt bånd, der ender i store sløjfer.<br />
Symbolikken er ikke til at tage fejl af. De fire slægter er uløseligt forbundet gennem indgåelse af<br />
ægteskabet mellem Valdemar Lykke og Sophie Reedtz.<br />
I hvert af hjørnerne af tæppet er der en buket blomster også sammenbunden med sløjfer, og langs<br />
kanten en bort af tulipaner, nelliker, roser, iris og akeleje. Resten af tæppet er fyldt ud med store<br />
enkelte, blødt svajende strøblomster af de allerede nævnte arter samt en stor hvid og blå lilje. Da det<br />
har været hensigten at give indtrykket af et væld af blomster, er placeringen af strøblomsterne<br />
tilfældig.<br />
Fremstilling af kulørte underduge med broderede strøblomster kom på mode omkring 1600, da<br />
der blev udgivet adskillige nye botaniske værker illustrerede med kobberstik. Stikkene var en ny<br />
forbedret teknik i forhold til tidligere tiders brug af træsnit. Derfor er blomsterne på Sophie<br />
Reedtz’s tæppe også gengivet meget nøjagtigt botanisk.<br />
Samtidig var interessen for botanik stærkt stigende, da hele Europa var blevet grebet af stor<br />
interesse for en helt ny blomst – tulipanen. Den stammede oprindeligt fra Persien 15 , men den var i<br />
midten af 1500-tallet blevet hentet til Europa, hvor den relativ hurtigt blev den helt store<br />
modeblomst. I Holland gik interessen for tulipanen helt over gevind. Blandt den velbeslåede del af<br />
den hollandske befolkning var der borgere, der brugte formuer for at komme til at eje blomsten.<br />
Således steg prisen for en håndfuld løg på et tidspunkt til det samme som et ordentligt hus i<br />
Amsterdam, og hele medgiften for en ung brud kunne være løget til en ny variant af en tulipan. Det<br />
var således billigere at eje et billede af tulipanen end tulipanen selv. Fra Holland kom tulipanen til<br />
England, Frankrig og de nordeuropæiske lande, hvor den alle vegne blev beundret og eftertragtet.<br />
Således dyrkede den danske adelsdame Sophie Brahe tulipaner i sin legendariske have på<br />
Eriksholm i Skåne i 1629. 16 Sophie Brahe var søster til den berømte astronom Tycho Brahe og<br />
dermed også søster til Sophie Reedtz’s farfar. 17 Da Sophie Brahe og Sophie Reedtz levede<br />
samtidig, må Sophie Reedtz have haft kendskab til Sophie Brahes pragtfulde have, hvor tulipanen<br />
var den mest kostbare blomst.<br />
Om inspirationen til dugen og tulipanmotivet kom fra et botanisk værk eller en slægtnings have<br />
vides ikke, men mest sandsynlig har Sophie hentet ideen fra et helt andet sted. Sophie Reedtz havde<br />
en tre år ældre søster, Kirsten, der i 1633 på Koldinghus var blevet gift ind i slægten Rothkrick.<br />
Kirsten havde allerede i 1643, 26 år før Sophie, broderet en dug med et tilsvarende motiv. Dugen<br />
har, som Sophie Reedtz’s dug, et våben som det centrale motiv. Våbenet er omgivet af en<br />
blomsterkrans, mens også strøblomster indgår som et vigtig element af dugen. Samme komposition<br />
med et våben og en krans i centrum indgår også i en anden dug fra perioden midt i 1600-tallet. Den<br />
er broderet af en anden slægtning, Else Krabbe, der var gift med Ejler Høeg. Denne Ejler Høeg var<br />
Sophie Reedtz’s stedmoders bror. 18 I alt kendes der omkring 30 duge broderede med strøblomster<br />
af danske adelskvinder. 19<br />
Brugen af blomster som motiv på dugene var ikke bare en del af en modedille i 1600-tallet, men<br />
ligger også i forlængelse af tidens brug af kristen symbolik. Således kan dugens blå farver være et<br />
billede på himlen, og mange af blomsterne kan ligeledes ses som kristen symbolik. Liljen<br />
5
symboliser Jomfru Maria, rosen ses i kristendommen som paradisets mest fuldendte blomst i både<br />
skønhed og velduft. Irisen er, som liljen, et billede på Jomfru Maria - himlens dronning. Nelliker<br />
står for Jomfru Maries tårer og skal derfor ses som symbolet på moderskabet, en røde nellike er<br />
billedet på kærlighed og ægteskab og en hvid nellike er billedet på kærlighed. 20 Alle symboler der<br />
passer fint ind i 1600-talles adelig kvindes liv og stærk kristne opdragelse.<br />
Sophie Reedtz og Valdemar Lykke<br />
Fire våben fra Sophie Reedtz nærmeste familie, Lykke – Reedtz – Parsberg – Brahe, smykker, som<br />
sagt, den dug Sophie Reedtz broderede i 1669. Sophie Reedtz blev født den 22. juli 1613 på<br />
Tygestrup på Sjælland som datter af Frederik Reedtz til Tygestrup og Hørbygaard og Birgitte<br />
Steensdatter Brahe til Barritskov. Slægten Reedtz var kommet til Danmark fra Mark Brandenburg<br />
med Sophies farfar Peder Reedz. Farfaren havde været i dansk krigstjeneste under syvårskrigen,<br />
men han forlod derefter landet for at vende tilbage to år senere i 1572. Da ledsagede han Frederik<br />
2.’s unge brud, Sophie af Mecklenburg, på hendes rejse til Danmark. Peder Reedz blev en af<br />
kongens betroede mand og slog sig permanent ned i Danmark, hvor han blev gift ind i den gamle<br />
danske adelsslægt Brahe. Det gik godt for slægten Reedz i Danmark. Således tjente også Sophies<br />
far, Frederik Reedz, som ung mand ved hoffet, og med tiden fik også han flere len i forlening og<br />
kunne i 1644 indtræde i det adelige Rigsrådet, hvor landets fremmeste mænd sad. Frederik Reedtz<br />
og Birgitte Brahe fik ikke mindre end 10 børn – fire sønner og seks døtre, hvor Sophie var det<br />
syvende barn i den store søskendeflok. Mens døtrene blev opdraget hos familien eller hos nære<br />
slægtninge, blev tre af sønnerne sendt på Herlufsholm Skole og derefter til udenlandske<br />
universiteter i Gronningen, Oxford, Siena og Padua. Da Sophie var 14 år gammel døde hendes mor<br />
kun 37 år gammel, og efter syv år som enkemand giftede faderen sig igen standsmæssigt med den<br />
jævnaldrende adelskvinde Sophie Høeg, med hvem han fik to døtre.<br />
Sophie Reedtz var en efter tidens forhold en temmelig gammel brud, da hun 29 år gammel forlod<br />
familien for den 5. maj 1642 at indgå ægteskab med den jævnaldrende adelsmand og hofjunker<br />
Valdemar Lykke til Grindeslev Kloster i Salling. Valdemar Lykke var født på Krabbesholm, som<br />
15-årig var han blevet sendt til Sorø Skole og fire år senere var han blevet han indskrevet ved<br />
Leyden Universitet. Efter sit giftermål med Sophie Reedtz indledte Valdemar Lykke en militær<br />
løbebane, mens Sophie gjorde sin ægteskabelige pligt og efter godt et års ægteskab fik sit første<br />
barn – en lille pige, der, som det var brug, blev opkaldt efter hende selv. I løbet af de næste otte år<br />
fik Sophie Reedtz og Valdemar Lykke yderlig seks piger og en dreng, dog døde to af pigerne<br />
allerede som småbørn.<br />
I 1654 var Valdemar Lykke blevet forfremmet og deltog med rang af oberst i den svenske Karl-<br />
Gustavkrig. Det blev ulyksaligt for ham og hans familie. Han faldt i kamp i 1657, og Sophie stod nu<br />
alene med seks børn i aldrene 14, 13, 10, 9, 8 og 6 år. På dugen står der derfor også et S for salig før<br />
hans navnetræk på dugen, da Valdemar var død tolv år forinden, den var blevet syet. Sophie var<br />
blevet enke som 43-årig, og hun giftede sig aldrig igen, men døde i tiden mellem 1690-1691. Hun<br />
ligger begravet sammen med sin mand i Grinderslev Kirke. Tre af Sophies Reedtz og Valdemar<br />
Lykkes døtre forblev ugifte og levede resten af deres liv på Grinderslev Kloster. 21<br />
Hvordan og hvornår Sophies Reedtz’s smukke dug er havnet på Kulturhistorisk Museum vides<br />
ikke. Sandsynligvis er det gået i arv i slægten Lykke, og til sidst har det måske været i så dårlig<br />
stand, at man har valgt at give det til museet. Museet har således to duge der ikke alene er unikke i<br />
museets samlinger med også på national plan, og som giver et sjældent indblik i de adelige kvinders<br />
liv i 1500- og 1600-tallet.<br />
1 Slægterne Lykke og Rotfeld var også indgiftet i hinanden. Således var Valdemar Lykkes oldemor søster til Kristance<br />
Rotfeld. Danmarks Adels Aarbog 1903, s. 264ff. Danmarks Adels Aarbog 1912, s. 428<br />
6
2 Marie Andersen. Adelskvinder og ægteskab. Upubliceret speciale fra Historisk Institut. Århus Universitet, s. 3, s.79f.<br />
3 Den Store Danske Encyklopædi. København 2000.<br />
4 George Garde. Danske Silkebroderede lærredsduge. København 1961, s. 174. Politikkens Symbol leksikon, s. 101.<br />
Ellen Andersen. Bordskik. Haslev 1971, s. 25f. Charlotte Paludan og Bodil Wieth-Knudsen. Damask og Drejl. Gylling<br />
1989, s. 9ff.<br />
5 George Garde. Danske Silkebroderede lærredsduge. København 1961, s. 181f. Charlotte Paludan og Bodil Wieth-<br />
Knudsen. Damask og Drejl. Gylling 1989, s. 9ff.<br />
6 Holger Rasmussen. Bordskik i Danmark i 1500-, 1600- og 1700-årene. Arv og eje 1977, s. 44ff, Ellen Andersen.<br />
Bordskik. Haslev 1971, s. 13f., s. 25f.<br />
7<br />
George Garde. Danske Silkebroderede lærredsduge. København 1961, s. 193.<br />
8<br />
Politikkens Symbol Leksikon, s. 270f.<br />
9<br />
Bogstaver der med tiden er slidt væk er her markeret med en parentes:<br />
IHS LAD SØNDEN TENCK DØDEN WIL KOMM(E FRY)CT (GUD OG LYD H)ANS BUD GIØR HVER MAND<br />
RET (FORLAD) DIG IKKE (P)AA MENNE(SKENE)<br />
10<br />
En sentens der minder meget om adelsdamen og grundlæggeren af kostskolen Herlufsholm Birgitte Gøyes (1511-<br />
1574) valgsprog: Frygt Gud, Giør Ret og Forlad dig ikke paa Menneskene. Suste Bonne. Et helt liv. Herlufsholms<br />
Klosterskole. <strong>2004</strong>, s. 132.<br />
11<br />
Birte Andersen. Adelig opfostring. København 1971, s. 81ff.<br />
12<br />
Danmarks Adels Aarbog 1912, s. 427f.<br />
13<br />
H. Berner-Schilden-Holsten. Sophie Staverskovs Silketæppe og lidt om andre Vaabenprydede Textiler. Fra Arkiv og<br />
Museum. Serie 2. Bind 1. København 1925, s. 337. Danmarks Adels Aarbog 1899, s. 199ff. Dansk Biografisk<br />
Leksikon. København 1895. Bind 9, s. 52f.<br />
14<br />
Der er sat et S for salig foran Valdemar Lykkes navn, da han var afgået ved døden 12 år før tæppet blev syet.<br />
15 I det nuværende Tyrkiet.<br />
16 Anna Pavord: Tulipanen. København 2000.<br />
17 Dansk Adels Aarbog 1888, s. 106ff.<br />
18 George Garde. Danske Silkebroderede lærredsduge. København 1961, s. 94ff. Danmarks Adels Aarbog 1947, s. 38.<br />
19 George Garde. Danske Silkebroderede lærredsduge. København 1961.<br />
20 Politikkens Symbol Leksikon, s. 69f.<br />
21 Danmarks Adels Aarbog 1903, s. 263ff. 21 Danmarks Adels Aarbog 1947, s. 38ff.<br />
7