1/2010 - Katolsk dialog & information
1/2010 - Katolsk dialog & information
1/2010 - Katolsk dialog & information
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
5. årgang, nr. 1, <strong>2010</strong><br />
Jesus og Martha om opstandelsen<br />
af Hans Christensen<br />
Evolution og skabelse - 1. del<br />
af pater Rainer Koltermann SJ<br />
Notater om pater Dorn<br />
af Niels la Cour<br />
Guds ansigt - ikke vores eget<br />
af Eva Nordentoft<br />
Anmeldelse af bog om paven<br />
af Karlheinz Löhrer<br />
Langfredagsprædiken<br />
af pater L.O.Dorn S.J
Jesus og Martha taler om<br />
opstandelsen<br />
Af Hans Christensen<br />
I de synoptiske evangelier (Matthæus,<br />
Markus og Lukas) er tempelrensningen,<br />
da Jesus driver de handlende<br />
ud af tempelpladsen, den begivenhed,<br />
der får bægeret til at flyde<br />
over for de jødiske ledere, og dermed<br />
angives som den direkte årsag til, at<br />
de beslutter sig til at slå Jesus ihjel.<br />
I Johannesevangeliet derimod<br />
kommer dødsdommen som en reaktion<br />
på Jesu syvende og sidste tegn:<br />
opvækkelsen af Lazarus fra de døde.<br />
Inden selve opvækkelsesberetningen<br />
får vi en teologisk belæring om,<br />
hvordan opstandelsen egentlig skal<br />
forstås. Vi læser i:<br />
Johannes kap.11 v17 Da Jesus<br />
kom, fik han at vide, at Lazarus allerede<br />
havde ligget fire dage i graven.<br />
v18 Betania lå i nærheden af<br />
Jerusalem, femten stadier derfra, v19<br />
og mange jøder var kommet ud til<br />
Martha og Maria for at trøste dem<br />
i sorgen over deres bror. v20 Da nu<br />
Martha hørte, at Jesus var på vej, gik<br />
hun ud for at møde ham; men Maria<br />
blev siddende inde i huset. v21 Martha<br />
sagde til Jesus: »Herre, havde du<br />
været her, var min bror ikke død. v22<br />
Men selv nu ved jeg, at hvad du beder<br />
Gud om, vil Gud give dig.« v23<br />
Jesus sagde til hende: »Din bror skal<br />
opstå.« v24 Martha sagde til ham:<br />
»Ja, jeg ved, at han skal opstå ved opstandelsen<br />
på den yderste dag.« v25<br />
Jesus sagde til hende: »Jeg er opstandelsen<br />
og livet; den, der tror på mig,<br />
skal leve, om han end dør. v26 Og<br />
enhver, som lever og tror på mig, skal<br />
aldrig i evighed dø. Tror du det?« v27<br />
Hun svarede: »Ja, Herre, jeg tror, at<br />
du er Kristus, Guds søn, ham som<br />
kommer til verden.«<br />
Det er den praktiske og noget kontante<br />
Martha, der går Jesus i møde.<br />
Det er svært ikke at læse hendes<br />
hilsen som andet end en slet skjult<br />
bebrejdelse: ”Havde du været her, var<br />
3
min bror ikke død”. Man kan høre<br />
den Johannæiske menighed i begyndelsen<br />
af det 2.århundrede råbe det<br />
samme:<br />
Hvorfor udebliver Herrens komme<br />
– hvorfor skal vi dø!? Men selvom<br />
Martha er skuffet, så ved hun – hun<br />
har overbevist sig selv om – at Gud<br />
giver, hvad Jesus og vi i hans navn<br />
beder om. Martha ved også, at hendes<br />
broder engang skal opstå på den sidste,<br />
dommens dag. I stedet for at få<br />
sin overbevisning bekræftet bringer<br />
Jesus et helt nyt perspektiv ind i samtalen:<br />
»Jeg er opstandelsen og livet;<br />
den, der tror på mig, skal leve, om<br />
han end dør. Og enhver, som lever<br />
og tror på mig, skal aldrig i evighed<br />
dø. Tror du det?« Jesus bruger den<br />
betegnelse Gud i Det gamle Testamente<br />
brugt om sig selv: Jeg er! –<br />
mere autoritet kan man som jøde ikke<br />
sætte bag en udtalelse. Den der tror<br />
og sætter sin lid til Gud skal leve og<br />
aldrig i evighed dø selvom han/hun<br />
dør – for det gør vi jo!<br />
Livet i troen begynder før døden.<br />
Opstandelsen til det evige liv er<br />
igangsat for os allerede nu inden vor<br />
jordiske død. Timen er kommet, uret<br />
er sat i gang. Troen skænker os livet<br />
her og nu og i al evighed. Vi skal<br />
4<br />
ikke vente på opstandelsen. Vi er allerede<br />
opstået eller døde før vore jordiske<br />
liv får ende. Lazarus’ udgang<br />
af graven var ikke en opstandelse –<br />
han skulle dog dø igen engang – men<br />
hans og hans to søstres tro på Kristus<br />
gav dem opstandelsen og det evige<br />
liv. For det er evigt liv er at tro på<br />
Kristus og Hans åbenbaring af Faderen<br />
og Helligånden.<br />
Martha bringes noget ud af fatningen,<br />
for Jesu udsagn er overvældende<br />
og næsten ikke til at tro. Hun svarer<br />
per automatik med en Kristusbekendelse<br />
fra den senere johannæiske menighed:<br />
»Ja, Herre, jeg tror, at du er<br />
Kristus, Guds søn, ham som kommer<br />
til verden.«<br />
Oversættelser er altid kompromisser,<br />
for egentlig lyder sidste delen:<br />
”ham, som er ved at komme (kommende<br />
– præsens participium) til<br />
verden”. Det stemmer overens med<br />
begyndelsen af Johannes Evangeliet,<br />
hvor der tales om ”Lyset, det sande<br />
lys, som oplyser ethvert menneske,<br />
var ved at komme til verden.”.<br />
Kristus kommer, ja han er allerede<br />
hér – en realitet for troen.<br />
Hvordan skal vi så forstå opstandelsen?<br />
Vi ved at disciplene genkendte<br />
Jesus som den Kristus, Guds
søn, han virkelig er. Opstandelsen for<br />
os betyder altså, at vi altid og evigt<br />
lever i og af troen på den evige kærlige<br />
Gud åbenbaret i Jesus Kristus.<br />
Opstandelsen er den faktor, den katalysator,<br />
der bringer vores bedste,<br />
sande jeg frem i os, så vi for altid er<br />
genkendelige for Gud og for vore<br />
medskabninger. Hvordan vi klarer at<br />
gå igennem vores jordiske død uden<br />
at blive væk for Gud og hinanden, det<br />
Så drag os ganske til dig hen.<br />
o Jesus, du vor sjæleven,<br />
at hver af os så inderlig<br />
i troen må omfavne dig.<br />
Hans Adolph Brorson 1732<br />
må vi overlade til den Treenige Gud<br />
at blive indbyrdes enig om. Derfor<br />
har Jesus også sagt:<br />
Joh.10v27 Mine får hører min<br />
røst, og jeg kender dem, og de følger<br />
mig, v28 og jeg giver dem evigt liv,<br />
og de skal aldrig i evighed gå fortabt,<br />
og ingen skal rive dem ud af min<br />
hånd. v29 Det, min fader har givet<br />
mig, er større end alt andet, og ingen<br />
kan rive det ud af min faders hånd.<br />
Redaktionen ønsker læserne en glædelig påske!<br />
5
Evolution og skabelse - 1. del<br />
Forholdet mellem evolution og skabelse i kirkens dokumenter<br />
af pater Rainer Koltermann SJ, professor i naturfilosofi ”Hochschule<br />
Sankt Georgen”. Afskedsforelæsning: fredag, 12.2.1999 i aulaen på<br />
samme ”Hochschule ”, Frankfurt<br />
Oversat af Karlheinz Löhrer [Bemærkninger fremsat i kantet parentes er<br />
oversætterens]<br />
Efter at kirken mere og mere gået i <strong>dialog</strong> med naturvidenskaberne,<br />
er kirkens dybere forståelse af Guds skaberværk vokset;<br />
og for de troende naturvidenskabsfolk har denne <strong>dialog</strong><br />
ført til, at deres tro er blevet mere forenelig med deres faglige<br />
viden. Denne <strong>dialog</strong> har forandret erkendelsen. Læs mere om<br />
det i nedenstående forelæsning.<br />
1. Problemstilling og historie.<br />
Da Charles Darwin udgav sin bog om<br />
“Arternes oprindelse” i 1859, ansås<br />
det som en revolution på biologiens<br />
område. Så sent som i 1737 skrev<br />
Carl von Linné i sin “Systema naturae”:<br />
Der findes så mange arter, som<br />
den uendelige væren har frembragt<br />
lige fra begyndelsen.” Ganske vist<br />
havde Linné allerede i sin “Philosophia<br />
botanica” fra 1751 forsøgt at<br />
6<br />
fremstille “fragmenter af et naturligt<br />
system “. Her findes den betydningsfulde<br />
sætning: “Naturen gør ingen<br />
spring (natura non facit saltus).” Er<br />
evolutionen dermed udelukket? Man<br />
kan i de forskellige oplag af “Systema<br />
naturae” konstatere, at Linné,<br />
omend forsigtigt, oftere og tydeligere<br />
nærmer sig den overbevisning, at der<br />
sker en arternes forandring. Hans søn
måtte endda forsvare ham over for en<br />
teolog, der bebrejdede ham, at han<br />
nægtede arternes skabelse.<br />
Denne episode gør det tydeligt, at<br />
der for det første allerede før Darwin,<br />
således f.eks. hos Lamarck, kom tanker<br />
til udtryk om de levende væseners<br />
evolution, og at man for det andet<br />
lige fra begyndelsen forbandt tanken<br />
om evolutionen med en videnskabsteoretisk<br />
falsk modsætning til skabelsestroen.<br />
Darwin og hans forgængere<br />
talte nemlig til en tankeverden, hvor<br />
to ting blev forbundet med hinanden,<br />
der tankemæssigt skal holdes<br />
adskilt: nemlig på den ene side den<br />
af biologerne langt hen ad vejen fast-<br />
holdte arternes konstans og på den<br />
anden side arternes skabelse. Antog<br />
man, at Gud fra begyndelsen havde<br />
skabt arterne i deres forskellighed<br />
og mangfoldighed, så behøvede man<br />
ingen naturvidenskabelig begrundelse<br />
for deres forskellighed. Men så måtte<br />
de levende væseners forskellighed<br />
allerede findes i de gamle geologiske<br />
lag. Dette er imidlertid ikke tilfældet.<br />
En bogstavelig forståelse af 1. Mos.<br />
gjorde det nærliggende at antage, at<br />
skabelsen i sin mangfoldighed tilsyneladende<br />
havde fundet sted i begyndelsen.<br />
Men når arternes forskellighed<br />
først var opstået i løbet af tiden,<br />
så var man nødt til både at søge svar<br />
Pater Rainer Koltermann var professor i naturfilosofi ved det teologiske<br />
fakultet (Hochschule) Sankt Georgen i Frankfurt, og professor i zoologi<br />
ved Johannes Gutenberg-universitet i Mainz. Jeg har kendt ham siden<br />
1952, hvor vi begyndte sammen i jesuiternes noviciat. - Da jeg hørte, at<br />
han havde skrevet en læseværdig artikel om det nedenstående emne i et<br />
kirkeligt blad, bad jeg om at måtte oversætte og trykke den i vort blad.<br />
Den 5. juli 2009 modtog jeg en mail fra ham: “Kære Karlheinz, da jeg i<br />
overmorgen tidligt skal til en operation på sygehuset, kan jeg ikke så hurtigt<br />
opfylde din bøn. Jeg melder mig igen. Hjertelig hilsen, Rainer”. Han<br />
døde den 12. juli på sygehuset. - Men i mailen til mig havde han som vedhæftet<br />
fil sendt mig sin afskedsforelæsning om emnet. Den gengives her<br />
i oversættelse med små udeladelser og mindre forkortelser. Flere oplysninger<br />
om Rainer Koltermann (bl.a. nekrologen) findes på www.google.de<br />
(Lö)<br />
7
på de naturvidenskabelige mekanismer<br />
og årsager til arternes dannelse<br />
og gøre sig nye tanker over skabelsesbegrebet<br />
og ligeledes revidere fortolkningen<br />
af skabelsesberetningerne<br />
i 1. og 2. Mos.<br />
Det var altså denne situation,<br />
Darwin skrev sin bog i. Da skabelsen<br />
både for teologer og for biologer<br />
tankemæssigt var snævert forbundet<br />
med arternes konstans, måtte en benægtelse<br />
af denne nødvendigvis føre<br />
til en benægtelse af skabelsen. I dag<br />
er vi - takket være fremskridtene i<br />
erkendelsen og i videnskabsteorien - i<br />
stand til let at opdage kategorifejlen i<br />
disse overvejelser. I dag kan vi klart<br />
skelne klart mellem på den ene side<br />
det naturvidenskabelige spørgsmål,<br />
om arterne er konstante eller ikke<br />
konstante - og på den anden side det<br />
filosofisk-teologiske spørgsmål, om<br />
de er skabte eller ej.<br />
8<br />
I dag kan vi klart skelne klart<br />
mellem på den ene side det<br />
naturvidenskabelige spørgsmål,<br />
om arterne er konstante eller<br />
ikke konstante - og på den anden<br />
side det filosofisk-teologiske<br />
spørgsmål, om de er skabte eller<br />
ej.<br />
Iflg. Ludwig Wittgenstein er det<br />
jo en grundregel, at man ikke må<br />
spille to sprogspil ud mod hinanden.<br />
[...]Således er der ingen modsætning<br />
mellem de to sætninger: ”Arterne opstod<br />
gennem evolution” og “Arterne<br />
er skabte”. Ser man logisk på det, så<br />
kan der tænkes endnu en mulighed<br />
- sådan som f.eks. George Cuvier<br />
(1769-1832; grundlæggeren af palæontologien)<br />
har forslået: Der skete<br />
igen og igen naturkatastrofe i løbet af<br />
jordens historie (syndflod, klimakatastrofer,<br />
meteornedslag), hvor arterne<br />
blev tilintetgjort - og så har Gud hver<br />
gang skabt nye organismer. Der er<br />
faktisk sket naturkatastrofer i løbet af<br />
jordens historie, dog ikke af et sådant<br />
omfang, at en hel fauna og flora blev<br />
tilintetgjort. Desuden forekommer det<br />
mærkeligt, at Gud efter sådanne katastrofer<br />
skulle have skabt arter, der<br />
lignede de forudgående og knyttede<br />
an til dem.<br />
Situationen i Tyskland blev yderligere<br />
tilspidset ved, at Ernst Haeckel<br />
(1834-1919) imod den bibelske skabelsesberetning<br />
skrev en “Natürliche<br />
Schöpfungsgeschichte” (Berlin 1868)<br />
og proklamerede sig selv som pave<br />
af et materialistisk monistforbund i<br />
opposition til katolikkernes ultramon-
tanisme. I dette virvar af meninger<br />
og gensidig forkætrelse er det yderst<br />
forbavsende, at pater Erich Wasmann<br />
SJ (1858-1931), født i det år, hvor<br />
Darwin offentliggjorde sit værk “The<br />
origin of species”, i sin lærebog “Die<br />
moderne Biologie und die Entwicklungstheorie”<br />
tog stilling til problemfeltet<br />
evolution og skabelse i en nøgtern<br />
og differentierende sprogstil. P.<br />
Wasmann blev opfordret til over for<br />
et større publikum at gøre rede for,<br />
hvordan han opfattede de offentlige<br />
foredrag af Ernst Haeckel i Berlin i<br />
1905. Hans foredrag i februar 1907<br />
havde hver gang 1000 tilhørere, på<br />
den 4. aften, hvor der optrådte 12 opponenter<br />
mod Wasmann, endda 2000.<br />
En så stor tiltrækningskraft og almen<br />
interesse havde striden om evolution<br />
og skabelse dengang.<br />
Også i dag, 92 år senere, er der<br />
såvel blandt mange naturvidenskabsfolk<br />
som hos mange kristne, især hos<br />
kreationisterne, forvirring og uklarhed<br />
vedr. forholdet mellem evolution<br />
og skabelse. Også kirken var længe<br />
om at komme til klarhed om dette<br />
problem. Lad os nu i en anden del se<br />
på kirkens dokumenter om sagen.<br />
Også i dag er der såvel blandt<br />
mange naturvidenskabsfolk som<br />
hos mange kristne, især hos<br />
kreationisterne, forvirring og<br />
uklarhed vedr. forholdet mellem<br />
evolution og skabelse.<br />
Det var så sent som i begyndelsen<br />
af 1940erne, at en af mine<br />
forgængere på denne lærestol,<br />
pater Felix Rüschkamp SJ, på et<br />
vink fra Rom til biskoppen i Limburg<br />
blev afsat, fordi han forfægtede<br />
menneskets afstamning fra<br />
ikke humane primater.<br />
2. Kirkens dokumenter vedr.<br />
forholdet mellem evolution<br />
og skabelse<br />
Bibelkommissionens svar fra 1909<br />
En af de første udtalelser om forholdet<br />
mellem evolution og skabelse findes<br />
i et svar fra bibelkommissionen<br />
den 30.6.1909 på spørgsmålet om,<br />
hvordan skabelsen af mennesket og<br />
dannelsen af kvinden ud af manden<br />
skal forstås. Til begge spørgsmål<br />
svares der, at det er kendsgerninger,<br />
der “rører ved fundamenterne af den<br />
kristne tro” og at man derfor skal tro<br />
på dem. Allerede før p. Wasmann,<br />
der anså den legemlige afstamning<br />
9
af mennesket fra ikke humane primater<br />
for at være en hypotese, som<br />
dog ikke var tilstrækkeligt begrundet,<br />
havde på lignende måde den engelske<br />
zoolog og konvertit Georg Jackson<br />
Mivart (1827-1900) og de franske<br />
gejstlige M.-D. Leroy og John Zahm<br />
for-fægtet menneskets legemlige afstamning<br />
fra dyreriget. Leroys værker<br />
(L’Evolution des espèces oganiques,<br />
Paris 1887 og L’Evolution restreint<br />
aux espéces organiques, Lyon 1891)<br />
var derfor i 1895 blevet sat på indekset<br />
af forbudte bøger.<br />
Denne skelnen mellem afstamning<br />
af legemet og skabelsen af sjælen,<br />
fastholdes ganske vist siden hen i<br />
næsten alle kirkelige dokumenter.<br />
Det var så sent som i begyndelsen<br />
af 1940erne, at en af mine forgængere<br />
på denne lærestol, pater Felix<br />
Rüschkamp SJ, på et vink fra Rom til<br />
biskoppen i Limburg blev afsat, fordi<br />
han forfægtede menneskets afstamning<br />
fra ikke humane primater.<br />
På grund af dette svar fra bibelkommissionen<br />
og især på grund<br />
af konstateringen af, at man måtte<br />
holde fast på “sensum litteralem<br />
historicum” (den litterær-historiske<br />
betydning) af Skabelsesberetningens<br />
tre første kapitler, var der sat en stop-<br />
per for at tænke sig teologisk dybere<br />
ind i problematikken evolution og<br />
skabelse.<br />
Encyklika “Humani generis”<br />
(1950)<br />
Encyklika “Humani generis” af Pius<br />
XII i 1950 betød et første vendepunkt.<br />
Heri siger paven: “Kirkens<br />
lære forbyder ikke, at “Evolutionismens”<br />
lære, hvad angår det menneskelige<br />
legemes oprindelse fra et<br />
allerede eksisterende levende væsen<br />
(vivente materia) bliver genstand for<br />
forskning og drøftelser blandt fagfolk<br />
i overensstemmelse med, hvad<br />
forskningen i humanvidenskaberne<br />
og teologi siger i dag - mens der<br />
skal holdes fast ved den katolske tro<br />
på, at sjælen umiddelbart er skabt af<br />
Gud. På trods af meget forsigtige og<br />
temmelig snørklede formuleringer<br />
blev evolutionslæren som “hypotese,<br />
der skal tages alvorlig” tilladt,<br />
og - såfremt den ikke berører Guds<br />
skaberværk - praktisk frigivet til den<br />
filosofiske og teologiske forskning.<br />
Så kunne der blandt teologer starten<br />
en diskussion om, hvordan Guds skaberværk<br />
egentlig skulle forstås i evolutionens<br />
fænomener. Her var det lige<br />
fra starten klart, at det ved naturvi-<br />
11
denskabernes udsagn drejede sig om<br />
kategoriale, verdens-interne årsager,<br />
men at skabelsen både af levende<br />
væsener og af mennesket af Gud aldrig<br />
i sit fulde indhold kunne fattes<br />
kategorialt. Men er det nu meningsfuldt<br />
at skelne mellem: kroppen opstod<br />
ved evolution, mens sjælen blev<br />
skabt af Gud? Udelukker evolution<br />
skabelse - eller spurgt på en anden,<br />
modsat måde: er ikke hele mennesket<br />
(også kroppen) skabt af Gud? Er der<br />
måske tale om forskellige aspekter<br />
ved skabelsesbegrebet, som man skal<br />
finde frem til på en ny måde?<br />
12<br />
Så kunne der blandt teologer<br />
starten en diskussion om, hvordan<br />
Guds skaberværk egentlig<br />
skulle forstås i evolutionens<br />
fænomener.<br />
Kommission fra den pavelige akademi<br />
for videnskaberne 1982.<br />
Fra 24.-27. 5. 1982 mødtes en kommission<br />
under det pavelig videnskabernes<br />
akademi i Vatikanet, en kreds<br />
af fagfolk, der skal rådgive paven<br />
i videnskabelige spørgsmål, under<br />
ledelse af den daværende præsident<br />
Carlos Chagas. Der blev diskuteret<br />
om den videnskabelig strid mellem<br />
palæontologerne og molekylærbiologerne<br />
om tidspunktet af forgreningen<br />
af den menneskelige linje fra de ikkehumane<br />
primater i løbet af evolutionen.<br />
Iflg. de fleste palæontologer<br />
dengang skete adskillelsen for ca. 20<br />
millioner, mens de molekylære resultater<br />
(sammenligning af sekvenserne<br />
i proteiner og DNA) taler for kun 5<br />
til 7 millioner år. I den afsluttende erklæring,<br />
fremsat af kommissionen af<br />
den pavelige videnskabernes akademi<br />
hedder det med henblik på vores sammenhæng:<br />
”Vi indrømmer frimodigt,<br />
at der er plads til meningsforskelle i<br />
spørgsmål, som nydannelse af arter<br />
og mekanismer for evolutionær forandring.<br />
Alligevel er vi overbeviste<br />
om, at der er en mængde af bevismateriale,<br />
der sikrer evolutionskonceptets<br />
anvendelse på mennesket og<br />
andre primater mod enhver alvorlig<br />
tvivl.” Her indrømmes det altså, at<br />
de højere primaters og menneskets<br />
evolution er bevist, selvom der endnu<br />
er åbne spørgsmål vedr. evolutionens<br />
årsag og enkelte punkter af den specielle<br />
evolutionsteori. I mellemtiden<br />
stemmer naturvidenskabsfolkene<br />
over ens i, at forgreningen af den<br />
menneskelige linje skete for 7-8 mil-
lioner år siden: den førte forfædrene<br />
af chimpansen over australopithecus,<br />
homo rudolfensis til homo erectus<br />
og homo sapiens. Det bekræftes også<br />
af de nyeste fund af ”Little foot”<br />
(australopithecus spec.) ved Sterkfontein<br />
(Sydafrika).<br />
Johannes Paul II. taler ved generalaudienser.<br />
Johannes Paul II. er ved forskellige<br />
lejligheder kommet ind på forholdet<br />
mellem evolution og skabelse.<br />
1) Generalaudiens af 29.1.1986 på<br />
tysk.<br />
Den 29.1.1986 sagde paven; ”Til<br />
de mest kendte sider af den Hellige<br />
Skrift hører sikkert fremstillingen af<br />
verdens skabelse. I husker: Her deles<br />
skaberværket i streng, højtidelig form<br />
op på ugens syv dage [...]. De fleste<br />
kender disse tekster, men ikke alle<br />
forstår, at der her fremsættes dybt<br />
åndelige, religiøse udsagn i en for os<br />
mennesker tilgængelig form. Disse<br />
udsagn modsiger derfor på ingen<br />
måde teorien af den almene verdensrevolution<br />
(fremhævelse af forf.), når<br />
denne holder sig til naturvidenskabeligt<br />
bevislige resultater. Den kristne<br />
trossætning om, at Gud har skabt tin-<br />
gene, rækker dybere, er af grundlæggende<br />
art, taler om tingenes væren,<br />
ikke deres synlige overflade. Vi har<br />
lov til at bekende i troen, at alle ting<br />
til syvende og sidst skylder Gud deres<br />
eksistens, Gud som er al værens uendelige<br />
fylde. Således bærer tingene i<br />
deres rod afhængighedens tegn; alle<br />
er i deres kerne ’henført’ (zugeordnet)<br />
til Gud. Samtidig har vi lov til at<br />
bekende i skabelsestroen, at alle ting<br />
fra Gud er ’gode’, ja endda ’meget<br />
gode’, som genesisteksten til sidst<br />
fremhæver. Vansiringen af de skabte<br />
ting til det onde og det dårlige stammer<br />
ikke fra Guds skaberhånd.”<br />
Den kristne trossætning om, at<br />
Gud har skabt tingene, rækker<br />
dybere, er af grundlæggende art,<br />
taler om tingenes væren, ikke<br />
deres synlige overflade. Vi har<br />
lov til at bekende i troen, at alle<br />
ting skylder deres eksistens til<br />
syvende og sidst Gud, som er al<br />
værens uendelige fylde.<br />
Denne tekst er meget betydningsfuld.<br />
For her siges det om skabelsen, at<br />
Guds virke er skrevet ned ”i en for<br />
os mennesker tilgængelig form” dvs.<br />
i en billedlig form, hvor de syv dage<br />
13
ikke skal tages bogstaveligt. For det<br />
andet siges det, at meningen er ”dyb<br />
åndelig, religiøs”, af principiel art.<br />
Det drejer sig altså om udsagn om<br />
selve væren (altså filosofisk-teologiske<br />
udsagn) og ikke om udsagn om<br />
den synlig overflade, dvs. ikke om<br />
naturvidenskabelige udsagn. Med<br />
Ludwig Wittgenstein kan vi altså i<br />
pavens ord se to sprogspil: på den<br />
ene side sprogspillet den synlige<br />
overflade, om teorien om en generel<br />
verdensrevolution og dermed om en<br />
naturvidenskabelig konstatering, der<br />
kan iagttages; og på den anden side<br />
sprogspillet om det dybere lag af alt<br />
væren af denne verdens ting, af denne<br />
verden som helhed, som i deres rod<br />
bærer tegnet for dens afhængighed<br />
og ’henførthed’ (Hingeordnetheit) til<br />
skaberen.<br />
Hvordan skal Guds skabervirksomhed<br />
nu sættes i relation ti den generelle<br />
verdensrevolution og dermed<br />
også til de levende væseners evolution?<br />
Der kan altså ikke være tale om<br />
at en eneste skabelse skete i begyndelsen<br />
af verden. Kosmogonien, dvs.<br />
de verdensbegivenheder, der skete i<br />
det lange tidsrum på 15 milliarder år<br />
- og biogenesen, dvs. livets opståen<br />
der skete for ca. 4 milliarder år siden<br />
14<br />
- og fylogenesen, dvs. udfoldelsen af<br />
mangfoldigheden af organismer - alt<br />
dette har brug for en tidsmæssig faktor<br />
(Komponent) i skabelsesbegivenheden.<br />
Det har Johannes Paul II. taget<br />
stilling til i en anden tale.<br />
2) Johnnes Paul II.s tale den<br />
26.4.1985<br />
Her sagde paven: Iflg. min forgængers<br />
redegørelser (dvs. Pius XII. i encyklikaen<br />
”Humani generis”) står den<br />
rigtigt forståede skabelsestro og den<br />
rigtigt forståede evolutionslære ikke<br />
i vejen for hinanden. Evolution forudsætter<br />
skabelse: skabelse viser sig<br />
i evolutionens lys som en begivenhed<br />
der er udstrakt i tiden som ”creatio<br />
continua” ( fremhævelse af forf.),<br />
hvori Gud som ”himlens og jordens<br />
skaber” bliver synlig for troens øjne”<br />
(L’Osservatore Romano 24.5.1985).<br />
Stikordet ”creation continua” udgør<br />
også et filosofisk udgangspunkt,<br />
nemlig, at de levende væsener er kontingente<br />
[= afhængige, betingede] og<br />
derfor i deres eksistens labile. Deres<br />
fald tilbage til intetheden forhindres<br />
derfor af creatio continua, de levende<br />
væseners vedvarende, kontinuerlige<br />
opretholdelse i deres væren via Gud.<br />
Det er selvfølgeligt også tilfældet for
de levende væseners handlinger, og<br />
her af særlig interesse des forplantning,<br />
for mutationerne og selektionerne,<br />
som af evolutionsteorien betegnes<br />
som naturvidenskabelige årsager. De<br />
er sig selv kontingente og har som<br />
sådan behov for ”concursus divinus”,<br />
det guddommelige medvirken med<br />
hensyn til deres væren. Dermed har<br />
vi udvidet skabelsesbegrebet fra at<br />
betyde ”skabelsen af verden ud af<br />
intet i begyndelsen af tiden” til at betyde<br />
”opretholdelse og bevaring af de<br />
skabte ting gennem tiderne”. Derved<br />
bliver deisme til teisme. I deismen<br />
forstås Gud som en urmager, som<br />
sætter verden i gang ligesom et ur for<br />
derefter at overlade den til sig selv,<br />
hvorimod Gud i teismen fortsat tager<br />
sig af verden, der sørger for den, eller<br />
udtrykt uden metafor: er mulighedsbetingelse<br />
for dens væren. Indfører vi<br />
dermed ikke et tidsbegreb i Guds tidløse<br />
skaberværk? På ingen måde! Det<br />
helt gennemtænkte skabelsesbegreb<br />
inkluderer nødvendigvis opretholdelsen<br />
i væren. Den tidløse skabelsesakt,<br />
der ikke kan skilles fra Guds væsen,<br />
har sin virkning i tiden. Idet vi går ud<br />
fra organismernes synlige overflade,<br />
nemlig evolutionsbegivenheden, når<br />
vi frem til foranderligheden og dermed<br />
til det levendes kontingens. Tager<br />
vi evolutionen alvorlig og tænker<br />
denne begivenhed igennem til dens<br />
rødder, så føres vi stringent til (som<br />
Teilhard de Chardin har kaldt det) indersiden<br />
af evolutionen, det levendes<br />
skabelse.<br />
Dermed har vi udvidet skabelsesbegrebet<br />
fra at betyde<br />
”skabelsen af verden ud af intet<br />
i begyndelsen af tiden” til at<br />
betyde ”opretholdelse og bevaring<br />
af de skabte ting gennem<br />
tiderne”. Derved bliver deisme<br />
til teisme.<br />
(Fortsættes i næste nummer.)<br />
15
Notater om pater Dorn<br />
Af Niels la Cour<br />
Ved sine navnkundige lørdagsmesser<br />
i Sankt Augustins Kirkes huskapel på<br />
Jagtvej, Østerbro, i København, som<br />
pater L.O.Dorn SJ (1914-2000) trofast<br />
celebrerede uge efter<br />
uge, år efter år, viste pater<br />
Dorn sig ofte som en dristig<br />
ånd.<br />
Pater Dorn kunne frappere<br />
sin lille, spraglede,<br />
atypiske menighed dels<br />
med sit klare kritiske blik<br />
fæstnet på forhold eller<br />
begivenheder i kirken og<br />
i verden, dels gennem sin<br />
evne til at give for så vidt<br />
alment anerkendte teologiske<br />
grundtanker en ny dimension<br />
gennem en original<br />
og sommetider nærmest<br />
lidt grænseoverskridende<br />
formulering.<br />
Gennem pater Dorns<br />
sidste 13 leveår gik jeg<br />
jævnligt til disse messer og<br />
kom ind på efterfølgende<br />
16<br />
Pater L.O. Dorn SJ<br />
at referere prædikenens hovedtema i<br />
en notatbog. En genlæsning af disse<br />
resumeer af hans prædikener får mig<br />
til at spørge: Kunne disse notater, el-
ler nogle af dem, mon også have interesse<br />
for andre?<br />
Nedenfor bringes derfor 6 eksempler<br />
på prædikenresumeer; altså<br />
noteret ned umiddelbart efter sådan<br />
som ordene ifølge min hukommelse<br />
var faldet. Der kan hist og her være<br />
et udtryk eller et synspunkt, som går<br />
igen i pater Dorns to meget læseværdige<br />
prædikensamlinger: “Når lyset<br />
brydesl1 (Poul Kristensens forlag<br />
1989) og “Genspejlinger” (Steno forlag<br />
1997). Men ingen af de prædikener,<br />
som nedenfor er resumeret, står i<br />
deres helhed i de to samlinger. Hvert<br />
resume slutter med datoen for det<br />
udførte notat, og det var altid samme<br />
dag eller en af de nærmeste dage efter,<br />
at prædikenen var holdt.<br />
Artiklen slutter med citat af en<br />
udtalelse bl.a. om kvindelige præster.<br />
Nogen tid efter pater Dorns død sås<br />
i <strong>Katolsk</strong> Orientering en diskussion<br />
om, hvad pater Dorn egentlig mente<br />
om dette. Det er muligt, at der kan<br />
fremfindes indbyrdes modstridende<br />
udsagn fra ham herom, men nedenfor<br />
ses hvad han sagde i en portrætvideo<br />
produceret af KVIP (<strong>Katolsk</strong> Video<br />
Produktion) i anledning af hans 80-<br />
Rrs dag i 1994, i slutningen af hvilken<br />
han gjorde sig nogle tanker om<br />
kirkens fremtid.<br />
Mirakler. Hele menneskehedens<br />
historie som forudtænkt<br />
af Gud.<br />
Når der sker et mirakel, et under,<br />
f.eks. en mirakuløs helbredelse, eller<br />
en bønhørelse om en ændring af<br />
vejret, så<br />
er det næppe rigtigt at forestille<br />
sig, at Gud griber ind i naturlovene<br />
og ophæver de love, han selv har<br />
skabt. Man bør snarere se sådanne<br />
foreteelser som et udtryk for, at der er<br />
flere naturlove, end videnskaben har<br />
afdækket. Man kunne sige:<br />
Gud griber aldrig ind, for han<br />
griber al tid ind. Alt, hvad der sker,<br />
er efter hans vilje, og en mirakuløs<br />
bønhørelse kan således være indtænkt<br />
i naturlovene allerede ved verdens<br />
skabelse. Om senere mirakler ligger<br />
inden for eller uden for menneskenes<br />
videnskabelige erkendelse rokker<br />
ikke ved, at alt, hvad der sker, samlet<br />
kan være udtryk for naturlove igangsat<br />
- ikke ophævet - af Gud. Vi må<br />
også abstrahere fra tidsdimenionen.<br />
Som jo kirkens Kristus-tro i sig selv<br />
udtrykkeligt gør: “Ved hvem alt er<br />
skabt”. Altså Kristus eksisterer forud<br />
for alt det skabte. Hvilket så betyder,<br />
at også frelsen ved Kristus har indgået<br />
i skabelsen. Gud har ikke først<br />
17
skabt mennesket og dernæst set, at<br />
mennesket havde brug for frelsen ved<br />
Kristus. Det hele har været tænkt på<br />
en gang. 15.07.95.<br />
Om Kristi to naturer<br />
Ved betragtning af Kristi to naturer,<br />
den guddommelige og den<br />
menneskelige, bør det understreges,<br />
at dette ikke implicerer noget overnaturligt.<br />
Mysteriet indebærer, at<br />
han var sandt menneske, ikke kun<br />
spillede en rolle som menneske:-Og<br />
følgelig kunne han aldrig - heller ikke<br />
på korset - med sikkerhed vide, hvorledes<br />
Gud ville frelse ham til sidst.<br />
For havde han vidst det, havde han jo<br />
ikke behøvet at tro. Og det er jo bl.a.<br />
i troen, at han er det forbilledlige,<br />
sande menneske. 17.12.94.<br />
Pinse. Inkulturation.<br />
Pluralitet.<br />
Pinsedagens tungetale var et<br />
eksempel på inkulturation. Menneskemængden<br />
forstod disciplenes tale<br />
på hver deres sprog. Helligånden sørgede<br />
for en “oversættelse” til sprog,<br />
som disciplene ellers ikke talte. Den<br />
nutidige teologiske analogisering vil<br />
være: Ved Helligandens hjælp omsættes<br />
det kristne budskab, så det kan<br />
18<br />
forstås på mange forskellige måder<br />
og får mange forskellige udtryk. Helligånden<br />
foranlediger derved også en<br />
pluralitet i kirken: Der er mange måder<br />
at forstå troen på, både i konkret<br />
sproglig betydning og i mere overført<br />
betydning. 215.05. 96.<br />
Menneskevordelsen<br />
Menneskevordelsen betyder ikke<br />
kun, at Gud stiger ned og antager<br />
menneskeskikkelse, at det guddommelige<br />
og eneste virkelige iklæder<br />
sig det forgængelige og uvirkelige.<br />
Menneskevordelsen er også en bekræftelse<br />
på, at mennesket er skabt i<br />
Guds billede, at mennesket trods sin<br />
ringhed ikke er fjernere fra Gud, end<br />
at Gud selv kunne blive menneske.<br />
I alle mennesker findes nogle guddommelige<br />
muligheder, og ved menneskevordelsen<br />
tilføres mennesket<br />
noget guddommeligt. Kristus vil som<br />
vores ligemand - hvad han jo også<br />
er som sandt menneske inddrage os<br />
i guddommeligheden. Vi skal føle<br />
håb, vi skal føle tro på, at vi kan være<br />
medbestemmende over vores liv. Ved<br />
Kristi fødsel bliver altså ikke kun<br />
Gud menneske, men også i en vis forstand<br />
”menneskenes Gud”. 17.12.88.
Mennesket som medarbejdere<br />
på skaberværket<br />
Troen er et udtryk for håb. Håb<br />
om, at det gode - også selv om det<br />
kan se meget sort ud - i sidste ende<br />
vil sejre. Et håb, der grunder sig på<br />
Kristi løfte om at komme igen i herlighed.<br />
Et håb, der alene støtter sig<br />
til en almen humanisme, vil nemt<br />
slippe op, medens det håb, der bunder<br />
i Kristus, og dermed i Gud selv, er så<br />
stærkt, at det fortsætter med at være<br />
der tilsyneladende helt ud over fornuftens<br />
grænser. Menneskene arbejder<br />
med på virkeliggørelsen af Guds<br />
herlige rige her på jorden. Enhver<br />
god gerning er et lille skridt i den<br />
rigtige retning. Befrielsesteologien<br />
arbejder i denne intention. Også de<br />
mennesker, der skriver skønne romaner,<br />
maler smukke billeder eller komponerer<br />
smuk musik, arbejder med på<br />
gudsriget. For romaner, billedkunst,<br />
skøn musik og de øvrige kunstarter<br />
er ikke bare som støv, der forsvinder.<br />
Det skabes til Guds større ære og<br />
går på en eller anden måde op i den<br />
syntese, der engang skal blive gudsriget.<br />
Men al menneskelig dygtighed<br />
formår dog<br />
i sidste instans intet af sig selv.<br />
Den egentlige igangsættende og ska-<br />
bende kraft kommer fra Gud, men<br />
menneskene har han gjort til medarbejdere<br />
på sit skaberværk. 03.06.89.<br />
Messeofferet<br />
Offeret, som vi bringer i messen,<br />
viser noget om, hvem vi er. En<br />
gave afspejler giveren og viser, at vi<br />
ønsker at tilhøre modtageren: Gud.<br />
Offergaven løfter os op fra underkastelse<br />
til samhørighed. Selve livet er<br />
vores “offergave”. I messen forenes<br />
den i en syntese med Kristi offer.<br />
Ikke at Kristi offer “gentages”, men<br />
det bliver nærværende i messen.<br />
08.11.97.<br />
Kvindelige præster<br />
Skellet mellem lægfolk og kleriker<br />
vil skrumpe ind ganske betydeligt i<br />
fremtiden. Vi vil få en anden embedsopfattelse<br />
af, hvad præstedømmet er<br />
for noget. Samtidig vil der selvfølgelig<br />
blive givet adgang til præstedømmet<br />
for kvinder, fordi hele teologien<br />
bag præstedømmet vil ændre sig, og<br />
hele sakramentalsteologien vil ændre<br />
sig. (fra portrætvideo udgivet 1995).<br />
19
Guds ansigt - ikke vores eget<br />
ansigt<br />
ved Eva Nordentoft<br />
( Fra ”Økumenisk Tid” Nr 3 2009, Det Økumeniske Center)<br />
Reklamer har fundet vejen til ide og<br />
praksis i den moderne spiritualitet.<br />
”Pilgrimsvandring” opreklameres<br />
som fitnessøvelse og søgen efter<br />
sig selv: en reklame for FO-Aarhus<br />
forår 2009 definerer og omtaler pilgrimsvandring<br />
med ordene: ”Hvad er<br />
det? Spirituel vandring, forvandlingsrejse<br />
eller spontan life coaching?”<br />
Efterspørgsel og udbud! Men ud<br />
af dette konstante krav til individet<br />
findes der befrielse i kraft af det konkrete.<br />
Helbredende muligheder<br />
”Næsten” kan befri mig fra selvoptagethed<br />
og den konstante kamp<br />
om at være nogen og helst den bedste.<br />
Eftertanke om at alle mennesker<br />
er født ind i en menneskelig sammenhæng<br />
og dybt afhængig af den.<br />
Vi kan ikke leve uden, at der er andre.<br />
20<br />
Filosoffen K.E.Løgstrup har kaldt tillid,<br />
åbenhed og barmhjertighed for de<br />
suveræne livsytringer og sidst i livet<br />
føjet håbet til.<br />
I Bjergprædiken taler Jesus om alt<br />
det mennesker kan gøre for hinanden,<br />
og Søren Kierkegaard beskriver i<br />
”Kærlighedens Gerninger”: Gud bevarer<br />
mig fra at forveksle næstekærlighed<br />
med sentimental sympati, fordi<br />
Gud garanterer at næstekærlighed er<br />
befriende usentimental men omfatter<br />
alle.<br />
”Næsten” befrier mig fra selvoptagethed<br />
og den konstante kamp<br />
om at ”være noget” og helst ”den<br />
bedste”. Anna Marie Aagaard siger i<br />
sin bog ”Ånd har Krop” (Aqnis 2005)<br />
at kirken skal gøre tidens åndelighed<br />
kristen ved at åbne den sakramentale<br />
tilgang til liturgi og bønsliv: Brød og<br />
vin er konkret, nadveren er konkret..<br />
Jeg mindes efter alle disse reflek-
sioner historien om jøderne, som i<br />
nødens stund vælger en komité som<br />
skal finde ud af om Gud findes; efter<br />
dages grublen bliver resultatet forkyndt:<br />
nej Gud findes ikke; men lad<br />
os bede aftenbønnen.<br />
Mariæ bebudelse, Heligåndskirken. Foto: Hans Christensen<br />
Jesus har vist os Guds ansigt –<br />
dette bør mediteres, ikke vores egen<br />
ansigt – ikke vores eget spejlbillede.<br />
21
Anmeldelse<br />
Anmeldelse i anledning af en<br />
bog om paven<br />
ved Karlheinz Löhrer<br />
Nogle uger før pastor Georg Niblers<br />
død – han havde læst messe i<br />
den tysksprogede menighed – talte<br />
jeg ved kirkekaffen med ham. Emnet<br />
var den nye pave (Benedikt XVI). Til<br />
min overraskelse var Nibler ganske<br />
overbevist om, at vi kunne vente os<br />
noget stort af paven, som havde været<br />
hans lærer i teologi i Münster. Paven<br />
havde en dagsorden – ganske vist en<br />
hemmelig, for han skulle være forsigtig<br />
– om at reformere kurien ganske<br />
kraftigt.<br />
Lidt senere fik jeg (anbefalet af en<br />
præsentation i Kipa, som er bragt i<br />
Dialogs sidste nummer) en bog i hånden,<br />
som anslog helt andre toner. Det<br />
var teologen Hermann Härings bog:<br />
”Im Namen des Herrn. Wohin der<br />
Papst die Kirche führt.“ Med et forord<br />
af Hans Küng (Gütersloher Verlagshaus<br />
2009). Bogen fik mig til at<br />
tvivle endnu mere på Georg Niblers<br />
optimistiske tro på, hvad pave Bene-<br />
22<br />
dikt XVI. – måske i al stilhed – var i<br />
gang med af gode reformer.<br />
Tonen i bogen, som jeg nu læser<br />
for anden gang, er dyster, frembragt<br />
af en stor skepsis – og jeg blev nedslået<br />
af at læse den. Den er skrevet af<br />
en teolog og dermed så teologisk, at
jeg ikke har kunnet følge med i alle<br />
dens tankegange. Jeg må her i min<br />
anmeldelse af bogen holde mig til<br />
det, jeg forstår. Den er skrevet på et<br />
forståeligt, men ikke ligefremt klart<br />
sprog (tysk) – lidt i modsætning til<br />
Küngs meget indtrængende og velformulerede<br />
anbefaling af bogen i<br />
forordet.<br />
Küng ”håber, at denne bog vil<br />
hjælpe mange i Tyskland til bedre at<br />
forstå og gennemskue den katolske<br />
kirkes nuværende situation, så de<br />
trods alle genvordigheder ikke mister<br />
deres tro.” Det der står til debat<br />
er ikke en antiromersk affekt, men<br />
lidenskaben for det uforfalskede<br />
evangelium i vores nutid. Men Küng<br />
håber, at der er mulighed for en drejning<br />
i en ny retning, eine Wende – i<br />
det mindste på enkelte punkter (for<br />
eksempel i den ventede socialencyklika).<br />
Men så begynder Häring – netop<br />
ikke med håbet om en drejning, men<br />
angreb mod en meget positiv bog om<br />
paven (af Peter Seewald), der klager<br />
netop over den antiromerske affekt,<br />
som han og paven selv finder i de kritiske<br />
ytringer fra katolikker til pavens<br />
”politik”. ”Det har bedrøvet mig”,<br />
citeres paven, ”at også katolikker, der<br />
egentlig burde vide bedre, med en aggressiv<br />
fjendtlighed tror at måtte slå<br />
på mig.” (S. 16) Hermed konstaterer<br />
Häring i sit indledende og dermed<br />
retningsbestemmende kapitel, at paven<br />
ved at føle sig angrebet (af sine<br />
egne får) svigter sin egentlige opgave,<br />
nemlig at være deres hyrde. Jeg<br />
personlig genkender den tendens fra<br />
mine oplevelser i især den filosofiske<br />
uddannelse, jeg har oplevet før Det<br />
andet Vatikanerkoncil. Nemlig at definere<br />
alle de standpunkter, man ikke<br />
stemmer overens med, som fjendtlige,<br />
oppositionelle, og kun at sætte<br />
sig så meget ind i disse modstanderes<br />
standpunkter, at de kan fremstilles<br />
som modsatte – og dermed holde al<br />
form for <strong>dialog</strong> på afstand. Dialog<br />
– ikke blot en konstatering af to modsatte<br />
standpunkter: ”Her står jeg – og<br />
dér står du”, men: ”Vi er i bevægelse<br />
mod hinanden i respekt for hinanden<br />
– og dér, hvor vi finder hinanden, står<br />
vi ikke længere på samme sted, hvor<br />
vi stod før”.<br />
Men, men – prøver Häring selv<br />
at føre <strong>dialog</strong>? Hæfter han sig ikke<br />
overvejende ved Ratzingers og pave<br />
Benedikts problematiske teologi for<br />
derved at vise, hvor den fører hen,<br />
23
nemlig den gale vej? Det var mit<br />
indtryk ved min første læsning. Jeg<br />
læste hen over små passager som<br />
denne: ”Der er ingen grund til panik.<br />
Uafhængig af kirkeledelserne viser<br />
der sig i menighederne så meget<br />
blomstrende og nyt liv, at den kristne<br />
tro ikke vil forsvinde. Således opfatter<br />
jeg denne bog også som starthjælp<br />
til en ny bestemmelse af, hvor pavedømmet<br />
står, fordi det i hvert tilfælde<br />
vil have gavn af en åben struktur.”<br />
(S. 21) Dermed er der åbnet for en ny<br />
vej …<br />
Efter det indledende kapitel gennemgår<br />
Häring i fem afsnit pavens<br />
teologi og ”politik”:<br />
1. Om den barnlige holdnings elendighed.<br />
Til Williams-sensationens<br />
historie.<br />
2. Den der graver grav for andre …<br />
– Hvordan man bliver offer for<br />
sin egen protektionisme. (Hertil<br />
et uddybende citat fra kapitlet:<br />
”Kort, paven falder selv i selvisolationens<br />
grøft, som han for at<br />
tæmme andre efter koncilet har<br />
gravet.” S. 95)<br />
3. Kun vi er kirke. Økumene mellem<br />
mangel på idéer og rethaveri.<br />
24<br />
4. Blodhævn, Hellig krig og andre<br />
grundindstillinger. Ratzingers<br />
brudte forhold til religionerne.<br />
(Hertil igen et uddybende citat:<br />
”Ratzinger tillader ikke, at vi<br />
betragter kirken ”som en vej til<br />
frelse ved siden af den i andre<br />
religioner”. Det tilstås, at også de<br />
andre religioner indeholder værdifulde<br />
”elementer”. Til <strong>dialog</strong><br />
i øjenhøjde fører denne indrømmelse<br />
ikke. Atter en engang fører<br />
alle veje til Rom.” S. 158 f.)<br />
5. Benedikt XVI. og det jødiske<br />
spørgsmål. Anmærkninger til et<br />
nøgleproblem.<br />
Disse overskrifter virker i deres<br />
sproglige tone ret så polemiske og røber<br />
i øvrigt ikke synderligt meget om<br />
kapitlernes indhold. Dog aner man, at<br />
to af kapitlerne (1 og 5) beskæftiger<br />
sig med kirkens / pavens indstilling<br />
til jøderne. Hans ophævelse af ekskommunikationen<br />
af de fire biskopper<br />
fra piusbroderskabet – inklusive<br />
holocaustbenægteren Williams – spiller<br />
en central rolle i bogen; og da<br />
denne historie ikke er helt afsluttet<br />
endnu, er man som læser af denne<br />
bog tilbøjelig til at mene, at den måske,<br />
måske er skrevet for tidligt …
Häring slutter sit 5. kapitel med<br />
pavens indstilling til jøderne: ”Hans<br />
teologis grundmønster har igennem<br />
flere århundreder næret antijudaismen<br />
og hans argumentationsverden<br />
lader sig misbruge til antisemitiske<br />
formål. Dette er nok grunden til, at<br />
han ganske vist personlig, men ikke<br />
programmatisk vender sig mod antijudaismen.”<br />
Og med henblik på Williamsproblemet<br />
bemærker Häring: ”Paven<br />
siger, at man måtte reagere med den<br />
hårdeste straf, ekskommunikationen,<br />
på en forbudt bispevielse. Hertil må<br />
man svare, at antisemitismen for 70<br />
år siden har udviklet sig til en af de<br />
mest ødelæggende og dødbringende<br />
ideologier. Sammenlignet med det er<br />
en ikke tilladt bispevielse til at forvinde<br />
(at leve med). […] Hvis Rom<br />
lader stå til ved denne skandaløse tilstand,<br />
nemlig rehabilitering af en notorisk<br />
holocaustbenægter, er Benedikt<br />
XVI’s anseelse uopretteligt ruineret.”<br />
(S. 188 f.) Kort efter slutter dette<br />
sidste kapitel og dermed bogen med<br />
pave Paul Johannes II.s ord: ”Jøderne<br />
er vores ældre brødre.” (S. 189)<br />
Selvom jeg hermed ikke har formidlet<br />
et overblik af hele Härings<br />
bog, mener jeg at have henvist til<br />
nogle af bogens bærende tankegange<br />
– og formidlet indtrykket af, hvor<br />
splittet jeg selv har reageret over for<br />
Härings teologiske argumentation.<br />
Måtte andre pløje sig med større udbytte<br />
og måske fornøjelse gennem<br />
denne af Küng så stærkt anbefalede<br />
bog.<br />
Jeg kan kun håbe, at pastor Nibler<br />
til syvende og sidst alligevel får ret<br />
med sine så optimistiske forventninger<br />
til vor pave.<br />
Kan jeg så – afslutningsvis – selv<br />
anbefale bogen til læserne? Så vidt<br />
jeg kan se, er den (endnu) ikke oversat<br />
til noget andet sprog. Bogens<br />
lekture kræver gode tyskkundskaber.<br />
Man kan finde bogen og anmeldelser<br />
af den på nettet – og jeg kan tilslutte<br />
mig en anmelder: Den der beskæftiger<br />
sig med Benedikt XVI. og kirken,<br />
kommer ikke uden om denne bog. –<br />
Og jeg vil tilføje: Ja, læs denne bog,<br />
hvis du er mere engageret i din kirke<br />
end i, hvad dens ledelse foretager sig<br />
for tiden! En bog som denne gør det<br />
smerteligt klart, at Helligåndens virke<br />
i kirken er afgørende.<br />
25
26<br />
Uden et engageret og medansvarligt<br />
gudsfolk har kirken ingen fremtid<br />
“Vi trænger til en mentalitetsændring,<br />
frem for alt når det gælder lægfolket. Vi<br />
skal ikke kun betragte dem som medarbejdere<br />
for gejstligheden, men som virkelige<br />
medansvarlige for selve kirken og dens<br />
handlinger.”<br />
Pave Benedikt XVI. ved åbningen af en kongres i sit<br />
bispedømme i Lateranbasilikaen i Rom den 26. maj 2009 -<br />
med henvisning til det Andet Vatikanerkoncil.
Langfredagsprædiken<br />
Af pater L.O.Dorn S.J - 17. april 1987<br />
»Da Jesus nu så sin moder og den<br />
discipel, han elskede, stå ved hendes<br />
side, siger han til sin moder:<br />
»Kvinde, se, det er din søn.« Derpå<br />
siger han til disciplen: »Se det er din<br />
moder.« Og fra den time tog disciplen<br />
hende hjem til sit.« Joh.19,26).<br />
Hvem var nu »den discipel, han<br />
elskede«?<br />
Traditionen identificerer ham med<br />
evangelisten Johannes, som igen<br />
identificeres med apostlen Johannes,<br />
Zebedæus’ søn og broder til apostlen<br />
Jakob. Sådan siger traditionen, i hvert<br />
fald for det meste - 100% enighed er<br />
der ikke.<br />
Nu er skikkelsens historiske identitet<br />
ikke afgørende. Mere givtigt er<br />
det at undersøge, hvorfor evangelisten<br />
bruger denne betegnelse. Når<br />
man læser Johannesevangeliet med<br />
netop dette for øje, så bliver det efterhånden<br />
temmeligt klart, at den discipel,<br />
Jesus elskede, står for den forbilledlige<br />
discipel, den sande kristne, og<br />
det, fordi han ikke kun tror på Jesus,<br />
Prædiken<br />
men er knyttet til ham i kærlighed.<br />
Han repræsenterer et kristent trosfællesskab,<br />
som fremfor alt er åbent<br />
for Helligånden, kærlighedens Ånd,<br />
et kirkesamfund, hvis kendetegn er<br />
kærlighed snarere end autoritet og<br />
hierarkisk struktur. Netop derfor<br />
fremhæves flere gange kontrasten<br />
mellem den elskede discipel og Peter.<br />
F.eks. ved den sidste Nadver, hvor det<br />
kun er gennem den elskede discipel,<br />
at Peter kan la at vide, hvem forræderen<br />
er. Det er også den elskede<br />
discipel, der skaffer Peter adgang til<br />
ypperstepræstens gård. Påskernorgen<br />
løber de begge til graven; det er den<br />
elskede discipel, der ankommer først;<br />
af respekt for Peter venter han på<br />
ham, men når de så sammen går ind i<br />
graven og ser, at den virkelig er tom,<br />
så er det den elskede discipel, og ikke<br />
Peter, der straks tror på opstandelsen.<br />
Det er kærligheden, der fører til troen<br />
snarere end omvendt.<br />
Hvad er nu meningen med, at<br />
evangelisten lader den elskede di-<br />
27
scipel stå under korset? De andre<br />
evangelister fortæller, at der var<br />
kvinder til stede på Golgata, men<br />
nævner hverken Jesu moder eller<br />
nogen mandlig discipel. Johannes<br />
har åbenbart en ganske særlig hensigt<br />
ved at anbringe både Maria og<br />
disciplen så tæt ved korset, at Jesus<br />
kan tale til dem. Jesus siger til sin<br />
moder: » Kvinde, se, det er din søn.«<br />
Man har undret sig over, at Jesus i et<br />
sådant øjeblik siger »kvinde« og ikke<br />
»moder «. Det er imidlertid ganske<br />
klart, at evangelisten ønsker at knytte<br />
tråden tilbage til begyndelsen af Jesu<br />
offentlige virksomhed, da hans disciple<br />
først kom til at tro på ham, da<br />
de så det første tegn, han gjorde. Det<br />
var ved brylluppet i Kana, hvor det<br />
var Maria, der henvendte sig til sin<br />
søn, og han svarede hende: »Kvinde<br />
... min time er endnu ikke kommet ...<br />
« Nu er hans time kommet, og »kvinde«<br />
bruges igen for at understrege,<br />
at her drejer det sig om mere end et<br />
mor-barn-forhold. Her er det verdens<br />
frelser, der taler.<br />
Det er selvfølgelig Jesus, der er<br />
Marias søn, men nu skal disciplen<br />
være det. Hvad Jesus er for Maria,<br />
skal disciplen nu være. Dvs. disciplen<br />
skal nu være Kristus for Maria. Og<br />
28<br />
husk: den elskede discipel står for<br />
enhver ægte Jesu discipel, enhver kristen,<br />
der er knyttet til Jesus Kristus i<br />
tro og kærlighed.<br />
Henvendt til disciplen siger Jesus:<br />
»Se, det er din moder.« Maria er Jesu<br />
moder, men nu skal det være sådan,<br />
at det, hun er for Jesus, skal hun være<br />
for disciplen, for enhver discipel.<br />
Der ligger meget mere i dette end<br />
en døende søns omsorg for en moder,<br />
der nu kommer til at stå alene, fordi<br />
der ingen søskende er, og hun har mistet<br />
sin mand.<br />
Efter sætningen »Og fra den time<br />
tog disciplen hende hjem til sit«, står<br />
der, at derefter vidste Jesus, at alt var<br />
fuldbragt. Hvorfor skulle dette med<br />
forholdet mellem moderen og den<br />
elskede discipel betyde, at Jesus har<br />
gennemført det hverv, Faderen havde<br />
givet ham? Eller sagt med de ord,<br />
som så ofte bruges i evangelierne:<br />
Hvorfor skulle det betyde, at skriften<br />
nu er gået i opfyldelse?<br />
Svaret synes at være: Her kommer<br />
menneskene indbyrdes i nøjagtig det<br />
samme forhold, som deres forhold<br />
til Jesus eller Jesu forhold til dem.<br />
De skal være knyttet til hinanden i<br />
Jesu Ånd, i Guds Ånd, Helligånden.<br />
Johannes fortæller, at Jesus »bøjede
hovedet og opgav ånden«. Nu kan det<br />
græske ord, der her bruges for »opgive«,<br />
også oversættes med »overgive«.<br />
Ordene »opgav ånden« henviser altså<br />
ikke kun til den fysiske død; de er<br />
også et teologisk udsagn om Helligånden.<br />
I sit jordeliv var Jesus underkastet<br />
de love, som alle mennesker er<br />
underkastet, og derfor var hans virke<br />
begrænset. Han kunne f.eks. kun<br />
tale til forholdsvis få mennesker ad<br />
gangen. Idet han nu forlader denne<br />
verden af tid og rum, overgiver han<br />
sin Ånd, i den forstand, at det nu er<br />
Ånden, der overtager hans gerning,<br />
og Ånden er jo ikke underkastet<br />
den fysiske verdens love; Jesu Ånd<br />
kan virke ubegrænset overalt. Det<br />
er denne Ånd, Jesu Kristi ånd, som<br />
de troende nu kan opfyldes af, for<br />
at deres fællesskab helt kan præges<br />
af kærlighed og sandhed, så deres<br />
indbyrdes forhold svarer til, hvordan<br />
Jesus forholdt sig til sine medmennesker.<br />
Eller sagt på en anden måde: så<br />
de bliver Kristus for hverandre.<br />
Dette er frugten af Jesu død og<br />
et væsentligt aspekt af det, vi kalder<br />
»frelse«. Der står: »Fra den time tog<br />
disciplen hende hjem til sit« - og de<br />
græske ord for »sit« eller »sit eget«<br />
minder om det, der står i prologen<br />
til Johannesevangeliet (v. 11): »Han<br />
kom til sit eget, og hans egne tog<br />
ikke imod ham«. Dengang ville menneskene<br />
altså ikke vide af det sande<br />
fællesskab med Gud og hinanden,<br />
men her under Jesu kors begynder<br />
noget nyt; nu skal mennesker være<br />
forenet med hinanden i en kærlighed,<br />
der er Helligåndens gave. Opfyldt af<br />
Jesu Kristi And, kan de nu leve op til<br />
det, Johannes lader Jesus sige til sine<br />
venner ved den sidste Nadver (Joh.<br />
13,34): »En ny befaling giver jeg jer,<br />
at I skal elske hverandre: ligesom jeg<br />
har elsket jer, skal I elske hverandre.«<br />
29
30<br />
Indlæg fra læserne er meget velkomne.<br />
Både reaktioner på bragte artikler, læserbreve og artikler.<br />
Ligeledes vil vi gerne have forslag til emner og<br />
skribenter. (red.)
Redaktion af dette nummer<br />
Dan Eriksen (ansvarshavende)<br />
Eva Nordentoft<br />
Hans Christensen<br />
Jean-Pierre Duclos<br />
Nyhedsredaktion<br />
Karlheinz Löhrer<br />
<strong>Katolsk</strong> <strong>dialog</strong> & <strong>information</strong> udgives af redaktionen og udkommer 4 gange<br />
om året.<br />
Abonnement koster 200 kr. om året og bestilles ved henvendelse til kassereren:<br />
Karlheinz Löhrer, Hvalsøvej 4, 2700 Brønshøj, tlf. 38 28 84 47<br />
eller e-mail: kloehrer@tiscali.dk<br />
Indbetaling med angivelse af indbetalers navn og adresse kan foregå:<br />
- på girokonto, korttype +1, kontonr. 10166373<br />
- fra udlandet, IBAN DK4830000010166373<br />
Citater skal forsynes med angivelse af ‘<strong>Katolsk</strong> <strong>dialog</strong> & <strong>information</strong>’ som<br />
kilde; optryk af hele artikler må kun ske med forfatterens tilladelse.<br />
Indlæg sendes til Dan Eriksen, Emdrup Vænge, 2100 København Ø<br />
eller dan_eriksen@get2net.dk<br />
ISSN 1901-9823<br />
Karlheinz Löhrer<br />
Kjeld Wogensen<br />
Peter G. Rasmussen<br />
Layout<br />
Benjamin Gamillscheg<br />
31
Himmelfartsalteret, Helligåndskirken. Foto: Hans Christensen