Norge-Russland 2004/2005 Норвегия-Россия 2004 ... - TopReferat
Norge-Russland 2004/2005 Норвегия-Россия 2004 ... - TopReferat
Norge-Russland 2004/2005 Норвегия-Россия 2004 ... - TopReferat
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
spilt en rolle i den norske nasjonsbyggingen. Nasjonsbygging krever jo også avgrensning mot<br />
andre i negativ forstand, man trenger en kontrast som kan tydeliggjøre ens eget selvbilde.<br />
Spørsmålet er om <strong>Russland</strong> kunne ha spilt noen rolle her, som “the constituting other”, som Iver<br />
Neumann ville ha sagt. Men det ligger i nasjonalismens natur at den krever avgrensning først og<br />
fremst i forhold til dem som står en nærmest. Det vil som oftest være områder som kulturelt<br />
adskiller seg relativt lite fra vårt eget. Nettopp den korte avstanden blir en trussel mot vår egenart<br />
ved at vi risikerer å bli forvekslet med eller oppslukt av den andre. Derfor må de kulturforskjellene<br />
som tross alt finnes, blåses opp og tydeliggjøres.<br />
Det er også vanskelig å se at nordmenns selvbilde i særlig grad har vært preget av vårt syn på<br />
<strong>Russland</strong>. Til det var kulturbarrierene for solide og uoverstigelige, og av den grunn var de kanskje<br />
heller ikke så problematiske. Den norske kulturelle nasjonsbyggingen var først og fremst basert<br />
på en avgrensning mot Danmark, som gjennom den såkalte “firehundreårsnatta” hadde satt så<br />
sterkt preg på norsk språk og kultur. Når det gjaldt det historiske grunnlaget for den norske<br />
nasjonalstaten foregikk avgrensningen både overfor Danmark og Sverige, mens den politiske<br />
avgrensningen i mer snever forstand først og fremst var rettet mot Sverige og manifesterte seg<br />
gjennom unionskampen, som altså til slutt ble kronet med oppløsningen av den svensk-norske<br />
unionen i 1905.<br />
Det er først og fremst på dette punktet man etter min mening kan si at <strong>Russland</strong> spilte en rolle i<br />
den norske nasjonsbyggingen. Og det er her at det utvikler seg nyanser i synet på vår store nabo<br />
i øst. Det ser ut som om det negative synet på <strong>Russland</strong> dominerte så lenge nordmenn deltok i<br />
geografisk mer vidtfavnende bevegelser som skandinavismen og pangermanismen, dvs. former<br />
for nasjonalisme som krevde større fellesskap. Historikeren P.A. Munchs anti-russiske innstilling<br />
hadde antakelig sammenheng med at han var sterkt påvirket av pangermanismen, som satte<br />
“den germanske Frihed” opp mot panslavismen og “Østens Despoti”. Når det gjelder<br />
skandinavismen var situasjonen mer tvetydig. Man kan se på denne bevegelsen som en<br />
skandinavisk mobilisering mot pangermanismen og en avgrensning mot den tyske kulturen, som<br />
var nødvendig for å beskytte de skandinaviske landenes kulturelle egenart. Men skandinavistene<br />
tok også inn over seg den svenske frykten for <strong>Russland</strong>, som i 1809 hadde erobret Finland og ble<br />
sett på som en stadig trussel mot Sverige fra øst. Når vi på 1840- og 1850-tallet finner sterkt antirussiske<br />
uttalelser f.eks. hos historikeren Ludvig Kristensen Daa, hos juristen og den politiske<br />
forfatter Bernhard Dunker – samt hos Bjørnstjerne Bjørnson, hadde det sammenheng med deres<br />
skandinavisme (senere endret Bjørnson, som vi skal, syn på <strong>Russland</strong>).<br />
Men hvis vi flytter oss ned på det norsk-svenske unionsnivået, var det faktorer som virket i<br />
motsatt retning, og jeg tror man kan si at <strong>Norge</strong>, perioden sett under ett, hadde en litt spesiell<br />
relasjon til <strong>Russland</strong>. Den inngikk på en måte i en trekant, der også Sverige var med, og Sveriges<br />
rolle i denne konstellasjonen påvirket nordmenns holdninger til <strong>Russland</strong> og gjorde dem mer<br />
avslappet. I en viss grad minner <strong>Norge</strong> i denne sammenhengen om Nederland. Det var ingen<br />
restaurasjon i Nederland etter Napoleonskrigene. I stedet etablerte Wienerkongressen et<br />
konstitusjonelt kongedømme, som også omfattet Belgia, som en buffer mot Frankrike. Den<br />
russiske tsar stod, som den mektigste potentaten i Europa, som garant for den nye nederlandske<br />
statens fortsatte eksistens utover på 1800-tallet. Bruno Naarden har vist hvordan dette la<br />
grunnlaget for en særegen russofil opinion som adskilte seg fra det som ellers var vanlig i<br />
Europa.<br />
Nå var det mellomstatlige forholdet mellom <strong>Norge</strong>-Sverige og <strong>Russland</strong> i den første tida etter<br />
1814 preget av den avtalen som var blitt etablert mellom Carl Johan og Alexander I i Åbo i 1812.<br />
Den innebar at Sverige oppgav håpet om å gjenvinne Finland, men til gjengjeld lovet russerne å<br />
støtte Sverige i fremstøtet for å løsrive <strong>Norge</strong> fra Danmark og forene det med Sverige. "1812 års<br />
forlik" og våpenbrorskapet i krigen mot Napoleon innledet en periode med russisk-svensk offisielt<br />
vennskap, som varte i mer enn 30 år.<br />
Carl Johans kordiale politikk overfor tsar Nikolaj I på 1830- og 1840-tallet ble opplevd som en<br />
belastning for de svenske liberale, og de ønsket en tydeligere anti-russisk politikk som var mer i<br />
pakt med liberale stemninger ute i Europa. Spørsmålet er om det også var naturlig for de liberale i<br />
<strong>Norge</strong> å være anti-russiske? Det var forsåvidt logisk at de skulle være det. <strong>Russland</strong> hadde i