Fortidsdiskurs i spansk politik - Poul Kubel: Forside
Fortidsdiskurs i spansk politik - Poul Kubel: Forside
Fortidsdiskurs i spansk politik - Poul Kubel: Forside
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Syddansk Universitet, Odense<br />
Center for Spansk<br />
Udarbejdet af:<br />
<strong>Poul</strong> <strong>Kubel</strong> Kjær <strong>Poul</strong>sen<br />
Speciale:<br />
Juni, 2005<br />
<strong>Fortidsdiskurs</strong> i <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong><br />
Valget til det <strong>spansk</strong>e parlament<br />
2000<br />
Vejleder:<br />
Anne Magnussen
INDHOLDSFORTEGNELSE<br />
1. INDLEDNING................................................................................................................................1<br />
EMNEBESKRIVELSE OG PROBLEMFORMULERING ...............................................................................1<br />
SPECIALETS STRUKTUR .....................................................................................................................1<br />
2. TEORI.............................................................................................................................................3<br />
HISTORIOGRAFISK PLACERING ..........................................................................................................3<br />
FORSKNINGSOVERSIGT......................................................................................................................3<br />
BEGREBSPROBLEMATISERING – KOLLEKTIV ERINDRING .....................................................................5<br />
FRA KOLLEKTIV ERINDRING TIL DISKURS ..........................................................................................8<br />
NORMAN FAIRCLOUGHS KRITISKE DISKURSANALYSE...........................................................................9<br />
3. METODE......................................................................................................................................18<br />
ANALYSEMODEL.............................................................................................................................18<br />
VALG AF ANALYSEOMRÅDE ............................................................................................................22<br />
VALG AF ANALYSEMATERIALE........................................................................................................25<br />
AFGRÆNSNING OG KATEGORISERING AF ANALYSEMATERIALE .......................................................26<br />
PROBLEMSTILLINGER I TEKSTANALYSEN ........................................................................................27<br />
4. ANALYSE.....................................................................................................................................29<br />
POLITIKERNES ROLLE – STATSLIGT NIVEAU ....................................................................................29<br />
Perspektivisk fortidsdiskurs – franquisme .................................................................................29<br />
Perspektivisk fortidsdiskurs – felipisme.....................................................................................34<br />
Diskursiv ramme – kampen om det demokratiske sindelag .......................................................37<br />
POLITIKERNES ROLLE – REGIONALT NIVEAU ...................................................................................44<br />
Perspektivisk fortidsdiskurs – franquisme .................................................................................44<br />
Perspektivisk diskurs – terrorisme.............................................................................................47<br />
Diskursiv ramme – spaltningen af demokratiet som kernesymbol.............................................50<br />
AVISERNES ROLLE...........................................................................................................................56<br />
Ledere.........................................................................................................................................56<br />
Opinionsartikler.........................................................................................................................59<br />
OPSUMMERING OG DISKUSSION AF ANALYSERESULTATER ..............................................................63<br />
<strong>Fortidsdiskurs</strong> og hegemoni.......................................................................................................63<br />
<strong>Fortidsdiskurs</strong>en i et socio-politisk perspektiv...........................................................................65<br />
5. DISKUSSION...............................................................................................................................68<br />
PROBLEMATISERING AF FAIRCLOUGH: DET DIALEKTISKE UDGANGSPUNKT ....................................68<br />
PROBLEMATISERING AF SPECIALETS EGEN TEORI OG METODE.........................................................69<br />
6. KONKLUSION ............................................................................................................................72<br />
BIBLIOGRAFI.................................................................................................................................74<br />
MONOGRAFIER, TIDSSKRIFTSARTIKLER M.M...................................................................................74<br />
AVISARTIKLER. ...............................................................................................................................75<br />
El País........................................................................................................................................75<br />
El Mundo....................................................................................................................................76<br />
Deia............................................................................................................................................78<br />
RESUMEN DEL TEXTO ...............................................................................................................79
Emnebeskrivelse og problemformulering<br />
1. Indledning<br />
Den 22. november 2000, to dage efter 25-året for den <strong>spansk</strong>e diktator Francisco Franco<br />
Bahamondes død, fortalte dagens leder i avisen El País, under overskriften ”Un buen trabajo”, om<br />
el milagro – det <strong>spansk</strong>e mirakel. El milagro er den nærmest eventyrlige fortælling om Spaniens<br />
lykkelige forvandling, transitionen, fra autoritært regime til konstitutionelt monarki. Det er en<br />
fortælling om et demokrati der har konsolideret sig, og om et folk der har kappet tråden til en fælles<br />
fortid domineret af borgerkrig, undertrykkelse og andre bitre minder. Men afspejler dette sig også i<br />
et sprogligt brud med fortiden i <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> 25 år efter Francos død? Det er det overordnede<br />
spørgsmål der stilles i dette speciale.<br />
Inspirationen til spørgsmålet er hentet fra den gren af den historiske forskning der går under<br />
betegnelsen Erindringshistorie. Forskningsretningen arbejder primært ud fra teorien om eksistensen<br />
af en kollektiv erindring, som en del af en given social gruppes kollektive bevidsthed. Retningen<br />
lægger med andre ord vægt på et samfunds historiske selvforståelse som en afgørende faktor i den<br />
samfundsmæssige udvikling. Begrebet kollektiv erindring er imidlertid forbundet med nogle<br />
teoretiske problemer i forhold til den problemstilling dette speciale sætter sig for at besvare. Disse<br />
problemer forsøges løst ved at kombinere træk fra erindringshistorien med en anden retning inden<br />
for samfundsvidenskaben – Diskursanalysen. Denne bygger på teorien om tilstedeværelsen af<br />
diskurser, der i mere eller mindre grad er styrende for et samfunds eller en institutions daglige<br />
praksis og historiske udvikling, og som kan aflæses gennem sproget. I stedet for at bevare begrebet<br />
kollektiv erindring, introduceres et nyt – fortidsdiskurs – der kort kan beskrives som: en<br />
udsagnskæde om fortiden, en bestemt måde at forstå eller bruge fortiden på.<br />
Skal man derfor vurdere om <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> har kappet den historiske tråd, kan man<br />
konkretisere det ovenfor stillede spørgsmål på følgende måde: kan <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> anno 2000 siges at<br />
være præget af en fortidsdiskurs, og i så fald; i hvilket omfang, hvilke historiske begivenheder og<br />
epoker centrerer den sig omkring, og hvordan bruges den af forskellige politiske interessegrupper?<br />
Indlejret i denne konkrete problemstilling ligger den teoretiske og metodiske problemstilling:<br />
hvorvidt diskursanalysen egner sig til at analysere samfundsforhold, der ellers primært har været<br />
genstand for erindringshistoriske undersøgelser.<br />
Specialets struktur<br />
Specialet er, foruden indledning og konklusion, opdelt i 4 større kapitler: et teoretisk, et metodisk,<br />
et analytisk og et diskuterende.<br />
1
Med udgangspunkt i en forskningsoversigt, vil det teoretiske kapitel beskæftige sig med en<br />
kort begrebsproblematisering af kollektiv erindring. Dernæst vil der, gennem en kombination af<br />
træk fra erindringshistorie og diskursanalyse, blive argumenteret for at anvende begrebet<br />
fortidsdiskurs i stedet for kollektiv erindring. Dette vil ske med basis i Norman Faircloughs kritiske<br />
diskursanalyse, som jeg, bl.a. på grund af dens vægt på både teoretiske og metodiske aspekter af<br />
diskursanalysen, har vurderet til at være velegnet til en besvarelse af specialets problemstilling.<br />
I det metodiske kapitel kortlægges indledningsvist en analysemodel, der skal fungere som<br />
arbejdsredskab for selve analysen. Herefter begrundes valg af analyseområde (valgkampen til det<br />
<strong>spansk</strong>e parlamentsvalg 2000) og –materiale (<strong>spansk</strong>e aviser), fulgt op af en sideløbende diskussion<br />
af nogle af de problemer det har for analysen.<br />
Dernæst følger selve analysen af en række artikler fra de tre aviser El País, El Mundo og<br />
Deia, opdelt i et fokus på henholdsvis <strong>politik</strong>ernes og avisernes rolle, samt et opsamlende afsnit.<br />
Afslutningsvis sættes resultaterne i relation til det teoretiske udgangspunkt, hvorefter den<br />
anvendte teori og metode diskuteres og kritiseres mere indgående.<br />
Specialet forudsætter et generelt kendskab til det 20. århundredes <strong>spansk</strong>e historie. Skulle læseren<br />
eventuelt mangle et sådant, henvises der til Den Store Danske Encyklopædi fra Gyldendal, hvis<br />
historiske afsnit om Spanien afdækker de fleste af de større problemstillinger der refereres til i<br />
specialet. Hvor dette ikke er tilfældet, er specialet suppleret med yderligere kommentarer, ligesom<br />
man kan finde en oversigt over de forskellige <strong>spansk</strong>e politiske partier og dets ledende<br />
personligheder, som omtales i specialet, i det tilhørende appendiks.<br />
2
Historiografisk placering<br />
2. Teori<br />
Specialet trækker overordnet på tre forskningstraditioner – historie, sociologi og lingvistik, men<br />
indskriver sig konkret i den del af historieforskningen der etablerede sig i 70’erne under konceptet<br />
”den sproglige vending”. 1 Bag dette koncept ligger en forståelse af sproget som en<br />
medkonstituerende faktor i den historisk-sociale virkelighed, og ikke blot et biprodukt af andre<br />
faktorer, der indtil da var blevet brugt som overordnede årsagsforklaringer i historieforskningen –<br />
f.eks. marxismens fokus på produktions- og klasseforhold. Konceptet fik også betydning for<br />
forståelsen af historiefaget generelt, fordi det medførte et øget fokus på historikerens rolle som<br />
fortæller og deraf følgende problematisering af hans funktion som objektiv forsker. Dette førte på<br />
sin side til en øget opmærksomhed på hvordan fortiden bruges (og misbruges) i socio-politiske<br />
sammenhænge – et spørgsmål der ikke kun har optaget den erindringshistoriske forskning, men som<br />
også ligger til grund for dette speciales problemstilling.<br />
Forskningsoversigt<br />
Den erindringshistoriske forskning dækker efterhånden et hav af emneområder, og genren må<br />
betegnes som værende i rivende udvikling. De følgende betragtninger dækker derfor ikke<br />
forskningsretningen som helhed, men er kun gældende for den del der beskæftiger sig med<br />
emneområdet Spanien.<br />
Selv om den forskning der beskæftiger sig med erindring og fortid som afgørende faktorer i<br />
den samfundsmæssige udvikling, efterhånden også favner ret bredt inden for emneområdet Spanien,<br />
så er antallet af større videnskabelige værker stadig ret begrænset. De få monografier der, efter mit<br />
kendskab, er blevet udgivet om emnet, har lagt deres fokus på den <strong>spansk</strong>e transition 2 . Dvs.<br />
relationen mellem årsag og virkning – fortid og nutid – stopper ved transitionen. Omfanget af<br />
virkningens permanens, altså fortidens indflydelse på tiden efter transitionen, er dermed endnu kun<br />
undersøgt i beskeden grad, hvilket er hovedargumentet for relevansen af specialets problemstilling.<br />
Samlet set eksisterer der, efter hvad jeg har fundet frem til, foreløbigt kun 3 tekster, som ud<br />
fra forskellige tilgangsvinkler har berørt permanensproblematikken i <strong>spansk</strong> sammenhæng. 3<br />
Paloma Aguilar og Carsten Humlebæk argumenterer i artiklen ”Collective memory and<br />
National Identity in the Spanish Democracy: The Legacies of Francoism and the Civil war” for at<br />
erindringen om fortiden stadig spiller en aktiv rolle i det <strong>spansk</strong>e samfund. En af de vigtigste<br />
1 Iggers, 1997:118-133<br />
2 Aguilar Fernández, 2002 & Edles, 1998<br />
3 Der ses her bort fra Jáuregui & Menéndez’ værk Lo que nos queda de Franco (1995), da dette mere har karakter af<br />
essay end egentlig forskning.<br />
3
konklusioner, som de to forfattere når frem til, set ud fra dette speciales perspektiv, er at det primært<br />
er på det politiske niveau at fortiden stadig gøres til genstand for diskussioner og stridigheder. På<br />
det sociale niveau, blandt den brede befolkning, er der enten en udpræget tendens til at ville glemme<br />
nationens konfliktfyldte fortid, eller ganske enkelt at anse uenighederne for løst med demokratiets<br />
fødsel.<br />
Felix Morals Veinticinco años después: la memoria del franquismo y de la transición a la<br />
democracia en los españoles del años 2000 er en analyse af resultaterne af en<br />
opinionsundersøgelse, foretaget af Centro de Investigaciones Sociológicas i december 2000. Den<br />
viser at den brede befolknings erindring om og holdning til Franco-tiden stadig er relativt klar, dog<br />
ud fra den forudsætning at der bliver spurgt direkte til den gennem eksempelvis en<br />
opinionsundersøgelse. Morals analyse indeholder imidlertid ikke nogen diskussion af<br />
erindringsbegrebet. F.eks. vurderer han ikke i hvilket omfang informanternes svar kan være<br />
påvirket af mediernes dækning af 25-året for Francos død – en begivenhed der blot ligger omkring 3<br />
uger før undersøgelsens gennemførelse. Modsat demonstrerer undersøgelsen en vigtig pointe:<br />
informanternes holdning til fortiden varierer afhængig af deres aktuelle politisk-ideologiske<br />
holdninger, samt alder.<br />
Til sidst skal også nævnes Heidi Høy Frandsens speciale Grundfortælling og diskurs om den<br />
<strong>spansk</strong>e transition. Her påpeges det, på basis af analyser af historiebøger og et begrænset antal<br />
artikler fra El País og Cambio 16, at der efter alt at dømme eksisterer en grundfortælling om den<br />
<strong>spansk</strong>e transition, og at denne er relativ konsistent over tid. Frandsens brug af begrebet<br />
grundfortælling minder en smule om dette speciales diskursive ramme 4 , ved at den strukturerer alle<br />
fortællinger i mere eller mindre omfang. 5 I sin egenskab af fortælling minder den dog mere om en<br />
hegemonisk diskurs, end det jeg forstår ved diskursiv ramme.<br />
Som det ses af ovenstående gennemgang, er der et rimeligt belæg for relevansen af dette<br />
speciales problemstilling: (1) Meget taler for at fortiden stadig øver indflydelse på <strong>spansk</strong>e<br />
samfundsforhold. (2) Aguilars og Humlebæks artikel indikerer at det er inden for de politiske<br />
institutioner at denne indflydelse gør sig mest gældende. (3) Selv om Frandsens resultater baserer<br />
sig på et begrænset empirisk grundlag, er der noget der tyder på at den del af fortiden der øvede<br />
markant indflydelse på transitionen, i store træk er den samme som den der nu præger det <strong>spansk</strong>e<br />
demokrati: der kan altså siges at være tale om en vis grad af permanens.<br />
Dette fokus på permanens leder dog til spørgsmålet om, hvorvidt den erindringshistoriske<br />
forsknings kernebegreb kollektiv erindring også er anvendeligt som overordnet teoretisk<br />
årsagsforklaring i denne sammenhæng. Hvorvidt dette spørgsmål er undersøgt inden for andre<br />
4 Dette begreb uddybes i afsnittet om Faircloughs kritiske diskursanalyse.<br />
5 Frandsen, 2004:10<br />
4
emneområder i den erindringshistoriske forskning, har jeg ikke kendskab til, men hvad angår<br />
Spanien som emneområde, forekommer det endnu at stå ubesvaret.<br />
Begrebsproblematisering – kollektiv erindring<br />
Som antydet i indledningen, har kollektiv erindring længe fungeret som det dominerende begreb<br />
inden for den erindringshistoriske forskning, og mange erindringshistorikere anvender det, eller<br />
varianter af det, som teoretisk forklaringsgrundlag for deres forskning. Begrebet er dog ikke<br />
uproblematisk at arbejde med, og med en problemstilling som dette speciales, der må siges at lægge<br />
sig tæt op af den erindringshistoriske genre, vil jeg derfor opfatte det som naturligt at forsøge at løse<br />
nogle af de problemer som er forbundet med begrebet, evt. ved at benytte sig af alternative<br />
tilgangsvinkler. Men hvilke problemer er det begrebet skaber?<br />
Først og fremmest er det blevet kritiseret for at blive opfattet som noget håndgribeligt, en fysisk<br />
afgrænset enhed som forskeren blot skal analysere sig frem til og videregive:<br />
”The belief in memory as an actual living entity appears to be the underlying<br />
supposition of memoriologists. (…) However, to speak of a group as some integral<br />
entity with a will and capacity of its own is to commit the fallacy of ‘concrete<br />
generalization,’ namely of treating a generalization as though it were some<br />
concrete entity.” 6<br />
Hvis man i anvendelsen af kollektiv erindring foretager en ’konkret generalisering’, er det<br />
nærliggende at spørge, hvilke fænomener der så kan karakteriseres som konkrete. Her kan man<br />
argumentere for at erindringer ikke er konkrete, før de formuleres. Man er derfor nødsaget til at<br />
undersøge erindringens sproglige manifestationer. Det samme gælder for fortiden, som i nutiden<br />
kun håndgribeliggøres i sproglige og visuelle udtryk, f.eks. mundtlige overleveringer, historiebøger,<br />
mindesmærker etc. Hvis man vil undgå ovennævnte problematik, synes det derfor oplagt at benytte<br />
sig af en teori der netop tager udgangspunkt i konkrete sproglige manifestationer – eksempelvis<br />
diskursanalyse.<br />
Et andet problem består i afgrænsningen af det kollektive: spørgsmålet om hvad det indbefatter og<br />
hvad det ikke gør. Dette kan illustreres med to eksempler.<br />
For det første ligger der en fare i at gøre den kollektive erindring til flertallets erindring. Hvis<br />
man med andre ord søger efter dens sproglige manifestation hvor den er mest eksplicit, risikerer<br />
man at gøre den mest dominerende erindring til en kollektiv erindring. Denne tendens finder sit helt<br />
ekstreme udtryk hvor en siddende magtelites tilstræbte fortidsdiskurs tolkes som samfundets<br />
kollektive erindring. Resultatet af en sådan tilgang vil derfor fremstå relativt harmonisk, fordi man<br />
5
overser de divergerende tolkninger der nu engang eksisterer i alle samfund, ikke blot af fortidige,<br />
men også af samtidige og fremtidige forhold.<br />
En anden problematik indtræffer når erindringshistorikeren forsøger at omgå det første<br />
problem ved i stedet at lægge et bevidst fokus på det kontroversielle – dvs. på kampen om den<br />
kollektive erindring. Det spørgsmål der rejser sig med det samme, er om man overhovedet kan tale<br />
om en kollektiv erindring i et samfund, hvis der eksisterer en aktiv kamp for dens sproglige<br />
manifestation. Det umiddelbare svar er nej, fordi der i så fald ikke er tale om enighed, men om<br />
splittelse i forståelsen af fortiden. Hvis der er tale om en kamp, er der også tale om muligheden for<br />
en taber, men denne opgiver jo ikke uden videre sin tolkning af fortiden, blot fordi modstanderen er<br />
løbet af med sejren. Man kan på den anden side forsøge at løse problemet ved at definere det som<br />
en kamp mellem to kollektive erindringer, men derved tager man også det første skridt til en<br />
udspaltning af begrebet, som efter behov kan deles op i flere undergrupper af kollektive erindringer.<br />
Herved mener jeg det bliver konceptuelt umuligt at fremanalysere en kollektiv erindring der er<br />
dækkende for hele samfundet, fordi man netop har afdækket hvor kontroversiel og nuanceret<br />
erindringen om fortiden kan være.<br />
Som det fremgår, lader der til at eksistere en grundlæggende konflikt mellem begrebets to<br />
dele – kollektiv og erindring. Man kunne evt. omgå problemet ved at løsne op for relationen mellem<br />
dem. Dette forekommer at være hvad Paloma Aguilar Fernández tilstræber i hendes hovedværk,<br />
Memory and amnesia: the role of the Spanish Civil War in the transition to democracy fra 2002<br />
(<strong>spansk</strong> udg., 1996):<br />
”In this research, the expressions ’collective memory’, ‘historical memory’ and<br />
‘social memory’ shall be used interchangeably, given that we presuppose the<br />
global nature of this memory (social or collective) and its historical content (it<br />
is the memory which a community has of its own history).” 7<br />
Denne opsplitning af begrebet i tre synonymer kan dog kritiseres for at bidrage til en decideret<br />
begrebsforvirring. Ud over at historisk erindring må betegnes som en pleonasme (er al erindring<br />
ikke relateret til noget historisk?), mener jeg ikke man kan bruge ordene social og kollektiv<br />
synonymt. Det kollektive er for mig at se mere reducerende end det sociale, forstået på den måde at<br />
det til en vis grad lægger beslag på individets fulde udfoldelse. Det kollektive og det individuelle er<br />
modsætninger, det sociale er til gengæld det rum hvori disse modsætninger kommer til udtryk. Man<br />
kan dog ikke af den årsag blot skifte kollektiv erindring ud med social erindring, fordi man i så fald<br />
stadig foretager en ”konkret generalisering”.<br />
6 Gedi & Elam, 1996:34-35<br />
7 Aguilar Fernández, 2002:6<br />
6
Aguilars definition indeholder dog et vigtigt aspekt jf. denne diskussion, eftersom det giver en<br />
forhåbning om at der kan findes en løsningsmodel i en teori der tager sit udgangspunkt i dette<br />
sociale rum. En sådan teori kunne måske undgå kollektiv erindring-begrebets tendens til at reducere<br />
forståelsen af fortiden til en homogen og harmonisk enhed, samt det iboende modsætningsforhold<br />
mellem dets to dele – kollektiv og erindring – og alligevel forklare hvori det ”fælles” og ”sociale”<br />
består ift. fortiden.<br />
Det leder over til begrebets anden del – erindring. Dette aspekt vedrører dog mere specifikt<br />
specialets konkrete problemstilling. Man kunne f.eks. godt forestille sig at de spaniere der oplevede<br />
den <strong>spansk</strong>e borgerkrig, på trods af at tilhøre hver sin side i konflikten, har haft en relativ homogen<br />
erindring om selve de rædsler der var forbundet med krigen. Men set ud fra en indgangsvinkel der<br />
fokuserer på permanens, må man stille spørgsmålet om, hvorvidt dette indtryk af fortiden stadig kan<br />
karakteriseres som erindring hos de følgende generationer af spaniere, der aldrig selv oplevede<br />
borgerkrigen. Det handler om hvorvidt erindring opfattes som noget selverfaret og individuelt, eller<br />
om overleverede erindringer også hører ind under dette begreb. Dette speciales position lægger sig<br />
op af den første definition: erindring forstås som grundlæggende individuel, og hvad der rent faktisk<br />
synes at foregå, er en socialisering af erindringen, først gennem udveksling af erfaringer mellem de<br />
spaniere der oplevede krigen, og herefter gennem overlevering til de følgende generationer gennem<br />
historiebøger, mundtlige beretninger etc.<br />
Denne socialisering forekommer mig dog ikke at udmunde i noget kollektivt. Den synes til<br />
gengæld at manifestere sig sprogligt i forskellige grupperinger i samfundet. Dette forhold afspejler<br />
sig bl.a. i Felix Morals føromtalte opinionsundersøgelse af spaniernes erindring om og holdning til<br />
franquismen. Her grupperer informanterne sig efter alder, ideologisk ståsted og regionalt<br />
tilhørsforhold. 8 (Med regionalt tilhørsforhold hentydes der primært til informanter fra de to regioner<br />
Baskerlandet og Catalonien – regioner der pga. deres nationale særegenhed traditionelt har været i<br />
konflikt med den <strong>spansk</strong>e centralmagt i Madrid). Det skal dog påpeges at undersøgelsens<br />
rubricering af spørgsmålene i positive og negative versioner er med til at skabe grupperingerne.<br />
Informanternes svar kan altså ikke ses uafhængigt af de spørgsmål de er et svar på.<br />
Ud fra ovenstående diskussion opstår der mindst tre krav til et teoretisk alternativ, hvis det skal<br />
kunne løse nogle af de problemer der er forbundet med kollektiv erindring. For det første må teorien<br />
undgå at foretage en ”konkret generalisering”. For det andet må den undgå de reducerende<br />
tendenser i begrebet kollektiv erindring, samt det iboende modsætningsforhold mellem dets to dele,<br />
og i stedet give en definition af et dynamisk socialt rum: et rum hvor der både kan ske en hvis grad<br />
7
af socialisering og homogenisering af forståelsen af fortiden, men som også levner plads til den<br />
kamp om tolkningen af fortiden som foregår. For det tredje bør teorien undlade at benytte erindring<br />
i sammenhæng med sociale grupperinger, da dette begreb, i henhold til specialets position, er<br />
forbundet med individet.<br />
Fra kollektiv erindring til diskurs<br />
Diskussionen, der blev ført ovenfor, skal ikke forstås derhen at den erindringshistoriske forskning er<br />
præget af en mangel på refleksion over de problemer kernebegrebet kollektiv erindring medfører.<br />
Bl.a. hører Aguilar til dem der går ind og foretager en grundig problematisering og definition af<br />
begrebet, inden hun bruger det. 9 Tendensen, i en stor del af den erindringsforskning jeg har<br />
kendskab til, er dog at man bevarer kollektiv erindring til trods for en tilsyneladende erkendelse af<br />
de konceptuelle vanskeligheder det indbefatter. Eller også udarbejdes der alternative forslag, som<br />
imidlertid grundlæggende synes at bygge på nogle af de samme forudsætninger som kollektiv<br />
erindring gør. 10<br />
Alon Confino argumenterer f.eks. for det fordelagtige i at omformulere begrebet til kollektiv<br />
mentalitet. 11 Dette kan dog ikke godtages som en reel løsning i lyset af den foregående diskussion:<br />
kollektiv mentalitet er for mig at se også en ”konkret generalisering”. Selv om Confinos begreb har<br />
en række positive aspekter, f.eks. ved at det blot ser erindring og fortid som delaspekter af en mere<br />
omfattende forståelse af kultur og samfund 12 , kan begrebet ikke opfylde de overordnede kriterier der<br />
blev stillet til et teoretisk alternativ ovenfor.<br />
I den henseende forekommer den teori der ligger til grund for diskursanalysen i dens<br />
forskellige varianter, mig at kunne bidrage med en løsning. Ideen til at kombinere træk fra<br />
erindringshistorien med diskursanalysen opstod, fordi jeg sporede visse fællestræk i de to<br />
forskningsretninger. Herudover noterede jeg en tendens til, hos den del af erindringsforskningen jeg<br />
kender til, at lægge stadig større vægt på nogle af de begreber som længe har været en del af bl.a.<br />
diskursanalysen:<br />
1. Ligesom hos diskursanalysen er erindringshistoriens primære undersøgelsesområde<br />
sproget – eller mere konkret: sproglige manifestationer. Med dette tænkes ikke kun på<br />
sproglige manifestationer af skriftlig og mundtlig karakter, men også på visuelle udtryk.<br />
8 Moral, 2001:13-14<br />
9 Aguilar Fernández, 2002:1-25<br />
10 En undtagelse fra de tendenser er Laura Desfor Edles’ Symbol and Ritual in the New Spain (1998), som også har<br />
været til stor inspiration for dette speciale.<br />
11 Confino, 1997:1389<br />
12 Confino, 1997:1389<br />
8
2. Erindringshistorien har efterhånden udviklet sig til en mere sprogkritisk retning, hvilket<br />
bl.a. kan aflæses af det øgede fokus på kampe mellem forskellige erindringer. Genren<br />
deler dermed i vid udstrækning følgende socialkonstruktivistiske præmis med<br />
diskursteoretikere: ”Vores måder at forstå verden på skabes og opretholdes i sociale<br />
processer. Viden skabes i social interaktion, hvor man både opbygger fælles sandheder og<br />
kæmper om, hvad der er sandt og falsk.” 13<br />
3. Erindringshistorikerne er efterhånden, som følge af den øgede sprogkritiske tilgang,<br />
begyndt at benytte nogle begreber der også er helt centrale for diskursanalysen: diskurs og<br />
hegemoni. Dette ses eksempelvis hos Aguilar når hun fremfører at hun i et vist omfang<br />
betragter den kollektive erindring som en ”hegemonic view of the past”. 14<br />
Diskursanalysen er dog langtfra nogen homogen forskningsretning, men er præget af både<br />
teoretiske og metodiske variationer. 15 Man må derfor foretage et valg ud fra hvilken retning der<br />
bedst kan tilpasses de kriterier, diskussionen af kollektiv erindring har stillet. En af de diskursteorier<br />
der forekommer mig at opfylde dette, er Norman Faircloughs kritiske diskursanalyse.<br />
Norman Faircloughs kritiske diskursanalyse<br />
Eftersom Fairclough har opbygget og udviklet sin kritiske diskursanalyse over en mere end 20-årig<br />
periode, dækker tilgangen efterhånden et hav af aspekter af forholdet mellem sprog og samfund.<br />
Den fremstår derfor som en kompliceret og nuancerig teori og metode, som det vil være umuligt at<br />
efterleve i alle detaljer. Desuden har Fairclough i sine hovedværker ikke beskæftiget sig med<br />
fortiden som diskurs, hvilket betyder at det er nødvendigt at tillempe hans teori til dette speciales<br />
fokus på fortiden. I det følgende gives derfor kun en overordnet gennemgang af Faircloughs teori,<br />
ligesom der kun fokuseres på de begreber der er relevante for specialets problemstilling.<br />
Faircloughs teoretiske udgangspunkt består i en forståelse af sproget som en form for social praksis.<br />
Dette indebærer for det første at sproget opfattes som en del af samfundet, ikke som en autonom<br />
entitet der står uden for det, og som kan analyseres separat. For det andet er sproget en social<br />
proces, idet sproget i dets forskellige manifestationer både har en produktionsside og en<br />
fortolkningsside. For det tredje er sproget en socialt betinget proces, idet både sprogproduktion og<br />
sprogfortolkning påvirkes af sociale faktorer der ligger uden for selve sproget. 16 Sprogets rolle i det<br />
sociale specificeres på følgende måde:<br />
13 Jørgensen & Phillips, 1999:14<br />
14 Aguilar Fernández, 2002:7<br />
15 Jørgensen & Phillips, 1999:28-31<br />
16 Fairclough, 1989:22-24<br />
9
”it is not a matter of a symmetrical relationship ’between’ language and society<br />
as equal facets of a single whole. The whole is society, and language is one strand<br />
of the social. And whereas all linguistic phenomena are social, not all social<br />
phenomena are linguistic – though even though those that are not just linguistic<br />
(economic production, for instance) typically have a substantial, and often<br />
underestimated, language element.” 17<br />
Fairclough bruger den følgende 3-dimensionelle model til at forklare relationen mellem en konkret<br />
tekst og den sociale virkelighed denne indgår i 18 :<br />
Figur 1: Faircloughs 3-dimensionelle model.<br />
Først og fremmest er der selve teksten, der i det følgende vil blive betegnet som den sproglige<br />
manifestation. Denne kan have et mundtligt, skriftligt såvel som visuelt udtryk. 19 En avisartikel vil<br />
eksempelvis både have et skriftligt udtryk – den egentlige sætningsopbygning – og et visuelt: det<br />
layoutmæssige (skriftstørrelse ved overskrifter, inddragelse af billeder, diagrammer etc.).<br />
Den sproglige manifestation er et produkt af en diskursiv praksis, hvilket vil sige at den er<br />
udformet på grundlag af nogle konventioner eller rutiner af diskursiv, dvs. sproglig, karakter. En<br />
avisartikel om miljøet kan formes efter en given genre – f.eks. som et interview. Artiklen kan være<br />
domineret af en konkret diskurs – eksempelvis. en nyliberalistisk diskurs, som vil give en<br />
anderledes tolkning af miljømæssige problemer end en diskurs fra en organisation som Greenpeace.<br />
Desuden kan den være skrevet i en bestemt stil. Interviewet kan eksempelvis være redigeret med en<br />
ironisk distance, der sætter spørgsmålstegn ved den diskurs som den interviewede forsøger at<br />
trænge igennem med. 20 I fortolkningsprocessen af den sproglige manifestation kan der drages på<br />
17 Fairclough, 1989:23<br />
18 Den anvendte figur er en kombination af 2 figurer taget fra Fairclough, 1989:25 og Fairclough, 1995b:59.<br />
19 Fairclough: 1995b:17<br />
20 Fairclough, 2003:26<br />
10
nogle af de samme konventioner, eller på helt andre end de tre ovennævnte (genre, diskurs og stil).<br />
21<br />
Den diskursive praksis er på sin side påvirket af social praksis: diskurser aktualiseres i<br />
samhørighed med andre non-diskursive sociale faktorer – naturkatastrofer, økonomiske<br />
produktionsforhold, terroraktioner, kønsrelationer etc. – som skaber sociale betingelser for<br />
produktion og fortolkning af en konkret sproglig manifestation. 22 Disse betingelser deler Fairclough<br />
op i tre grupper: (1) Den helt konkrete sociale situation som den diskursive praksis foregår i. (2)<br />
Den sociale institution. (3) Den sociale kontekst i sin helhed. 23 Hvis man således forestiller sig en<br />
diskussion om miljø – altså en sproglig manifestation – mellem (1) en henholdsvis venstre- og<br />
højreorienteret <strong>politik</strong>er i (2) et parlament i (3) år 2000, vil den diskursive praksis, betingelsen for<br />
den sproglige manifestation, variere i forhold til hvis der var tale om en diskussion mellem to<br />
<strong>politik</strong>ere tilhørende samme parti, ført under en privat sammenkomst i 1980. Produktet – den<br />
sproglige manifestation – vil derfor også være væsensforskelligt. Det er i den henseende vigtigt at<br />
gøre opmærksom på at de grundlæggende non-diskursive faktorer godt kan have, og ofte vil have,<br />
et diskursivt element i sig. Året 2000 kan således inddrages i diskussionen om miljøet som ”i vores<br />
tidsalder er bekymringen for miljøet en nødvendighed for vor civilisations overlevelse”. Den non-<br />
diskursive kontekst gøres i dette eksempel til et diskursivt argument for en miljøvenlig diskurs.<br />
Hvis man nu sætter disse betragtninger i relation til begrebet fortidsdiskurs kunne man<br />
forestille sig publiceringen af en tidsskriftsartikel om årsagerne til den <strong>spansk</strong>e borgerkrig – dvs. en<br />
sproglig manifestation – 1) som led i en debat om dette emne 2) i de <strong>spansk</strong>e medier 3) i 1980. En<br />
sådan diskussion ville efter al sandsynlighed manifesterer sig i forskellige perspektiver på emnet.<br />
Diskussionen kunne tænkes at være præget af en profranquistisk og en antifranquistisk<br />
borgerkrigsdiskurs, der var i direkte konflikt med hinanden på et sprogligt plan. Hvis man ændrede<br />
på de sociale betingelser, og hensatte diskussionen til 1981, umiddelbart efter militærkupforsøget<br />
den 23. februar – en non-diskursiv begivenhed, ville de sproglige manifestationer og, som følge<br />
heraf, diskurserne, med stor sandsynlighed få et anderledes udtryk, og eventuelt inddrage<br />
kupforsøget som argument. Som det vil fremgå senere, kan en fortidsdiskurs’ struktur dog være<br />
noget mere kompliceret end dette eksempel lader skinne igennem, og det skal derfor ikke opfattes<br />
som en begrebsdefinition.<br />
Eksemplet leder dog til spørgsmålet om hvordan de to begrebsdele kollektiv og erindring kan<br />
indpasses i specialets teori om en fortidsdiskurs, uden at man derigennem bevarer kollektiv<br />
21 Fairclough, 1995b:58<br />
22 Fairclough, 2003:25<br />
23 Fairclough, 1995b:62<br />
11
erindring som begrebskonstruktion. Dette mener jeg man kan gøre ved at drage på Faircloughs<br />
understregning af at de sproglige manifestationer og den diskursive praksis ikke er simple produkter<br />
af den sociale praksis, men at de også virker tilbage på denne, og har en vital betydning for<br />
konstitueringen af menneskets sociale virkelighed. 24<br />
Nøglen til at forstå dette dialektiske forhold er mennesket selv – individet/subjektet – som<br />
Fairclough påpeger har en ambivalent karakter: det fungerer dels som subjekt for sine egne<br />
handlinger, dels som objekt for andres handlinger. Derfor er individet underlagt visse<br />
begrænsninger i sin fulde udfoldelse gennem de roller det indtager i forskellige situationer i<br />
samfundet, roller som Fairclough foretrækker at kalde subjektspositioner:<br />
”Social subjects are constrained to operate within the subject positions set up in<br />
discourse types (…) and are in that sense passive; but it is only through being so<br />
constrained that they are able to act as social agents.” 25<br />
Dette har afgørende betydning for dette speciales måde at forstå erindringen om en fortidig<br />
begivenhed på – f.eks. en borgerkrig. Som individer har vi en særegen erindring om begivenheden<br />
(forudsat at vi har oplevet den), men jeg vil mene at den undergår en transformation som resultat af<br />
vores sociale interaktion med andre mennesker. I denne proces opstår der fælles forståelsesrammer<br />
blandt grupper af individer – grupperinger der på sin side er forårsaget af andre sociale faktorer,<br />
eksempelvis ideologiske holdninger, familierelationer etc. Det indebærer ikke at gruppen har en<br />
fuldstændig ensartet forståelse af begivenheden, blot at gruppen tenderer mod at forstå dele af den<br />
relativt ens. Som modpol til den fælles forståelsesramme, hvorigennem der sker en delvis<br />
homogenisering af individernes særegne erindringer, står netop individets egen hukommelse, som<br />
bevirker at erindringen forbliver delvis personlig og derfor heterogen i forhold til de andre individer<br />
som det deler forståelsesramme med.<br />
Det leder over til det kollektive element, og spørgsmålet om hvorvidt man kunne anvende<br />
begrebet kollektiv forståelsesramme. For mig at se giver forståelsesrammen imidlertid kun indtryk<br />
af noget kollektivt, men er ikke udtryk for noget kollektivt. Det der er kollektivt – dvs. gældende<br />
for alle – er sproget, der fungerer som fælles redskab for individerne i den sociale interaktion.<br />
Sproget er dog ikke blot udtryk for noget kollektivt, det er også et middel til, på en og samme tid, at<br />
skabe og udfordre ideen om noget kollektivt der ligger ud over sproget. Herved lægges der op til<br />
fortidsbegreb der både kan forklare konflikt og konsensus, en egenskab jeg ikke mener kollektiv<br />
erindring besidder.<br />
24 Fairclough, 1989:37-38<br />
25 Fairclough, 1989:39<br />
12
For nu at arbejde hen imod en definition af fortidsbegrebet, skal der ses på to helt centrale begreber<br />
hos Fairclough: diskurs og hegemoni.<br />
Overordnet set arbejder Fairclough med to begrebsdefinitioner for diskurs:<br />
”It is helpful to distinguish two main senses. One is predominant in language<br />
studies: discourse as social action and interaction, people interacting together in real<br />
social situations. The other is predominant in post-structuralist social theory (…):<br />
a discourse as a social construction of reality, a form of knowledge. My use of the<br />
term ‘discourse’ subsumes both of these, and indeed sets out to bring them together.” 26<br />
(min understregning).<br />
Den første definition har en generel karakter og er lig med den der blev brugt ovenfor i<br />
introduktionen til den tredimensionelle model: opfattelsen af sprog og sprogbrug som en form for<br />
social praksis, hvilket indebærer at sproget kun kan forstås fuldt ud i lyset af den sociale kontekst<br />
det indgår i. Den anden definition er mere konkret: her opfattes diskurs som en bestemt måde at tale<br />
om og forstå verden på. 27 Man kan eksempelvis tale om en feministisk eller en socialistisk diskurs.<br />
Det er denne sidste definition der skal ses nærmere på i dette afsnit.<br />
Fairclough opdeler i sit seneste værk de konkrete diskurser i to undergrupper:<br />
”We can think of a discourse as (a) representing some particular part of the world,<br />
and (b) representing it from a particular perspective. Correspondingly, in textual<br />
analysis one can: (1) Identify the main parts of the world (including areas of<br />
social life) which are represented – the main ‘themes’. (2) Identify the particular<br />
perspective or angle or point of view from which they are represented.” 28<br />
Diskurser kan altså identificeres på to planer: et tematisk og et perspektivisk. Et eksempel kunne<br />
være en liberalistisk globaliseringsdiskurs, hvor globalisering er tema og liberalismen perspektivet.<br />
Det tematiske plan indeholder imidlertid et analytisk problem hvis man begynder at arbejde med et<br />
begreb som fortidsdiskurs. Når Fairclough opstiller globalisering som tema, kan han ikke give en<br />
definition af det på forhånd, fordi det først tilegner sig betydning i kraft af de forskellige<br />
perspektiver der anlægges på det. Enhver definition af begrebet er med andre ord lig med en diskurs<br />
på et perspektivisk plan, og det eneste de forskellige perspektiver har til fælles er selve ordet.<br />
Fortiden kunne godt fungere på denne måde hvis et specifikt udsnit af fortiden udgjorde selve<br />
temaet, som i det ovenstående eksempel med borgerkrigen. Men hvad hvis der er tale om en<br />
kombination af konkrete historiske begivenheder og epoker? Herved kommer temaet i sig selv til at<br />
indeholde et perspektivisk plan, fordi visse dele af fortiden fremhæves, mens der ses delvist eller<br />
helt bort fra andre. Som eksempel kunne man forestille sig en fortidsdiskurs i <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> der<br />
både fokuserede på franquisme og borgerkrig. Konsekvensen er at fortiden derved kunne tænkes at<br />
26 Fairclough, 1995b:18<br />
27 Jørgensen & Phillips, 1999:9<br />
28 Fairclough, 2003:129<br />
13
ophøre med at udgøre et tema i sig selv, men det fører til spørgsmålet om hvad der så kan siges at<br />
udgøre temaet.<br />
For at give et svar på dette foreslår jeg at udbygge Faircloughs tematiske niveau ved at<br />
formulere et nyt begreb: en diskursiv ramme. Inspirationen til begrebet kommer fra Laura Desfor<br />
Edles’ kernebegreb cultural maps 29 i monografien Symbol and Ritual in the New Spain. Hun<br />
definerer ”kulturelle landkort” på følgende måde:<br />
”These ’cultural maps’ (…) do not represent individual shared ’values’ or<br />
internalized ‘ideologies’ at the level of personality; rather they exemplify cultural<br />
patterns that are commonly intelligible and widely accessible (…). The idea is that<br />
each symbol can [be] and is linked to various other symbolic networks; these maps<br />
merely show a rough estimation of one dimension of symbolization at a fixed point<br />
in time.” 30 (min indsættelse).<br />
Et kulturelt landkort udgøres af en grundkerne af symboler. Den <strong>spansk</strong>e transition, eksempelvis,<br />
indeholdt ifølge Edles fire kernesymboler: borgerkrig, national forsoning, ny begyndelse og<br />
demokrati 31 , hvor borgerkrig havde en profan (negativ) værdi og de tre andre symboler en sakral<br />
(positiv) værdi. De fire kernesymboler og deres værdier var, ifølge Edles, de sproglige elementer<br />
der grundlæggende var med til at forme udviklingen af transitionen.<br />
Edles’ teori om kernesymboler kan indpasses i begrebet fortidsdiskurs på følgende måde: i det<br />
tidligere eksempel hvor borgerkrigen fungerede som selve temaet i fortidsdiskursen, kan man sige<br />
at den udgjorde kernesymbolet for de to perspektiver der blev lagt på den (hhv. et pro- og<br />
antifranquistisk perspektiv). I det tilfælde hvor der er tale om at en fortidsdiskurs i en specifik<br />
kontekst præges af flere historiske begivenheder og epoker på samme tid, er det min teori at disse<br />
stadig vil centrere sig om en fælles grundkerne; et eller flere kernesymboler. Hvad der forekommer<br />
at ske i sådanne tilfælde, er at det ikke er fortiden i sig selv der er til debat, men andre socio-<br />
politiske aspekter der vedrører den samtid fortidsdiskursen indgår i. De fortidige begivenheder eller<br />
epoker fungerer i den forbindelse som perspektiver på kernesymbolerne. Det betyder ikke at det<br />
altid forholder sig således – fortiden kan sagtens stadig fungere som kernesymbol eller som tema i<br />
andre sammenhænge, men i kraft af den diskursive ramme kan man både forklare hvornår dette er<br />
tilfældet, og hvornår det ikke er. Netop det at det samme symbol kan forekomme i flere diskursive<br />
sammenhænge med varierende betydningstillægelse, gør at jeg vælger at bruge denne term frem for<br />
eksempelvis kernebegreb, som forekommer mig at dække over en mere fastlagt, ensidig betydning.<br />
Man kan nu tildele den diskursive ramme følgende begrebsdefinition: En diskursiv ramme<br />
udgøres af et eller flere kernesymboler, samt de perspektiver der lægges på denne grundkerne, og<br />
som udstikker nogle rammer for fortidsdiskursen i sin helhed. I tråd med Fairclough er der tale om<br />
29 Edles, 1998:20<br />
30 Edles, 1998:21<br />
14
et dialektisk forhold mellem social og diskursiv praksis: individerne er, gennem anvendelsen af<br />
sproget, med til at reproducere og transformere den diskursive ramme. Således er rammen aldrig<br />
endeligt fastlagt, men det er muligt at foretage en analyse af dens struktur på et givent tidspunkt i<br />
tiden. Rammen påvirker den sociale praksis, men er gensidigt påvirket af denne.<br />
Et vigtigt aspekt af den diskursive ramme er at den ikke er objektiv. Frem for noget objektivt<br />
giver det mere mening at tale om et ”fælles fokus”, dvs. det forhold at de perspektiver der anlægges<br />
inden for den diskursive ramme, kan have en tendens til at udvælge og tolke kernesymbolerne<br />
værdimæssigt ens. For at forklare hvordan denne kerne af ”fælles fokus” etablerer sig, kan man<br />
anvende et meget centralt begreb i den diskursanalytiske forskning: hegemoni.<br />
Fairclough har ikke selv brugt meget plads på en diskussion og definition af hegemoni, og de steder<br />
hvor begrebet bruges, påpeges det at kilderne til begrebet er henholdsvis Antonio Gramsci og<br />
Ernesto Laclau & Chantal Mouffe 32 . Eftersom de to sidstnævntes værk, Hegemony and Socialist<br />
Strategy, indeholder en grundig kritik og omformulering af Gramscis hegemonibegreb, tages der i<br />
det følgende udgangspunkt i deres definition.<br />
opfyldt:<br />
For at man kan tale om hegemoni, er der ifølge Laclau & Mouffe to betingelser der skal være<br />
”the two conditions of a hegemonic articulation are the presence of antagonistic<br />
forces and the instability of the frontiers which separate them. Only the presence<br />
of a vast area of floating elements and the possibility of their articulation to<br />
opposite camps (…) is what constitutes the terrain permitting us to define a<br />
practice as hegemonic.” 33<br />
Der skal altså eksistere en diskursiv kamp mellem to eller flere antagonistiske kræfter, hvilket f.eks.<br />
kunne være to eller flere diskurser, om at udfylde nogle ”flydende elementer”. De flydende<br />
elementer kunne eksempelvis være kernesymbolerne i en diskursiv ramme. Hegemoni indtræffer i<br />
det øjeblik at en af antagonismerne formår at udfylde de flydende elementer med sin partikulære<br />
tolkning således at der sker en delvis fastlåsning af tolkningen. De andre antagonismer accepterer<br />
og indordner sig til en vis grad under denne tolkning, men fastlåsningen er aldrig fuldstændig, og<br />
derved får hegemoni en ambivalent karakter fordi den både er et udtryk for magt og overenskomst.<br />
Som eksempel kan man tage den demokratiske styreform der kan siges at have etableret sig<br />
som hegemonisk diskurs i den vestlige verden. Den har indordnet nogle af sine gamle antagonismer<br />
under sig, eksempelvis absolutisme og fascisme, uden gennem denne proces at udradere dem.<br />
Således er en del demokratier i vesten optegnet som konstitutionelle monarkier, ligesom man i<br />
31 Edles, 1998:43<br />
32 Se eksempelvis Fairclough, 1992:92-93<br />
33 Laclau & Mouffe, 1985:136<br />
15
nogle lande kan opleve det paradoksale fænomen at fascistiske partier er opstillet til valg under en<br />
styreform, som de egentlig ønsker at omstyrte. Begge forhold er på en og samme tid udtryk for<br />
magt og overenskomst, for hvis magten var suveræn, ville demokratiet ikke levne plads til hverken<br />
monarki eller fascisme. Det udelukker selvfølgelig ikke at denne magt i princippet kan være<br />
suveræn, men det er kun i det omfang den ikke er det, at man reelt kan tale om hegemoni. 34<br />
Som det fremgik af gennemgangen af diskursbegrebet, blev det foreslået at man i lighed med<br />
Fairclough skelner mellem tematiske og perspektiviske diskurser, men at de tematiske diskurser, når<br />
det handler om fortiden, bør opdeles i en egentlig fortidsdiskurs på et helt overordnet plan, og en<br />
diskursiv ramme der udstikker nogle begrænsninger for de perspektiver der lægges på den.<br />
Vigtigheden af denne opdeling træder yderligere frem når vi inddrager hegemonibegrebet, fordi<br />
man kan tale om i hvert fald tre former for hegemoni hvad angår fortidsdiskurser.<br />
For det første bør det undersøges hvor stor gennemslagskraft fortidsdiskursen har overordnet<br />
set sammenholdt med andre diskurser i samfundet. Hvad angår dette speciales problemstilling, vil<br />
det mere specifikt være fortidsdiskursens eventuelle dominans af andre politiske diskurser der vil<br />
være i fokus. Med politiske diskurser menes ikke kun diskurser af ideologisk art som f.eks.<br />
socialisme, men også diskurser om velfærd og globalisering. Med dominans tænkes der ikke kun på<br />
om den forholdsmæssigt fylder mere end de andre, men også i hvilket omfang fortidsdiskursen<br />
fungerer som argument for de andre diskurser. Denne form for hegemoni kan fortælle noget om i<br />
hvilket omfang <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> stadig er præget af fortidens begivenheder.<br />
Den anden form for hegemoni vedrører den diskursive ramme. Her skal det undersøges<br />
hvilken sammenhæng der er mellem de perspektiviske diskurser og kernesymbolerne. Dette niveau<br />
kan bruges til at undersøge hvilke socio-politiske aspekter der har størst indflydelse inden for<br />
fortidsdiskursen; hvorvidt det er fortiden i sig selv der er til debat, eller om det er forhold i nutiden<br />
der gøres til genstand for debat via fortiden.<br />
Den sidste form for hegemoni vedrører de perspektiviske diskurser. Er der én specifik<br />
perspektivisk diskurs der dominerer, og i så fald, er det en specifik interessegruppe – f.eks. en<br />
politisk gruppering eller en avis – der er ophavsmand til diskursen? Dette niveau kan sige noget om<br />
i hvilket omfang der tale om fortidsbrug. Med dette menes at fortiden også er noget der kan bruges<br />
politisk til at så tvivl om en modstanders sande væsen.<br />
Selv om ovenstående måske kan give det modsatte indtryk, så er de tre niveauer nært<br />
forbundne, og opdelingen har alene en analytisk funktion. En hegemonisk fortidsdiskurs på tredje<br />
niveau vil sandsynligvis medføre at dette afspejler sig på de to andre niveauer, dels ved udvælgelsen<br />
af kernesymboler, dels ved dens gennemslagskraft ift. andre politiske diskurser. Som det dog blev<br />
påpeget ovenfor er hegemoni ikke kun magt, men også overenskomst. Så, selv om en diskurs kan<br />
34 Laclau & Mouffe, 1985:138<br />
16
karakteriseres som hegemonisk, vil den stadig skulle kæmpe for at bevare sin position. Den er nødt<br />
til at give hvad der kan kaldes ”indrømmelser” til de andre diskurser. Sådanne indrømmelser kan<br />
foranledige en omstrukturering af den diskursive ramme, som kan medføre yderligere<br />
begrænsninger for den hegemoniske diskurs’ fulde udfoldelse. I den sammenhæng må det ikke<br />
glemmes at de non-diskursive faktorer også kan øve en vis indflydelse.<br />
Med denne diskussion in mente fortsættes der nu med en præsentation af den metode der skal<br />
anvendes i besvarelsen af problemstillingen, samt refleksion over de problemer valget af denne<br />
fremgangsmåde medfører.<br />
17
3. Metode<br />
I dette kapitel introduceres den model der vil blive brugt som analyseredskab i selve analysen.<br />
Herefter gennemgås og diskuteres de overvejelser jeg har gjort mig i forbindelse med udvælgelse af<br />
analyseområde og –materiale, afgrænsning og kategorisering af tekstkorpus, samt de problemer<br />
disse valg har skabt for den konkrete tekstanalyse.<br />
Analysemodel<br />
Den følgende model baserer sig på den teoretiske diskussion i forrige kapitel, og den skal betragtes<br />
som det naturlige output af overvejelserne omkring brugbarheden af Faircloughs teori som<br />
forklaringsgrundlag i analyser af fortidens indflydelse på samfundsmæssige forhold. Det betyder<br />
ikke at jeg opfatter modellen som universel – dvs. som brugbar i alle analyser af fortidige<br />
begivenheders relation til nutiden. Som enhver model har den sine begrænsninger, og nogle af disse<br />
diskuteres mere indgående i kapitlet der følger umiddelbart efter selve analysen.<br />
Figur 2: Analysemodel<br />
Som det ses af figuren, opfatter jeg en fortidsdiskurs som en relativ kompliceret diskursiv struktur.<br />
Jeg vil derfor gennemgå den i dens enkeltheder i det følgende, og give et eksempel ved at anvende<br />
modellen på den forskning der har beskæftiget sig med fortid og erindring i forbindelse med den<br />
<strong>spansk</strong>e transition.<br />
18
Den yderste ramme illustrerer den opfattelse at selv om forskellige perspektiviske fortidsdiskurser,<br />
jf. de fire ”perspektiver” i modellen, kan fokusere på vidt forskellige dele af fortiden, så kan de<br />
indgå i et diskursivt fællesskab, der gør at det giver mening at tale om én overordnet fortidsdiskurs.<br />
Dette ”fællesskab” udgøres af et fælles fokus på et eller flere kernesymboler, som alle de<br />
perspektiviske fortidsdiskurser forholder sig til, om end ikke nødvendigvis på samme måde.<br />
Gruppen af kernesymboler og de perspektiviske diskurser kan derfor siges at udgøre en diskursiv<br />
ramme, hvor kernesymbolerne i et vist omfang er styrende for strukturen og indholdet af de<br />
perspektiviske fortidsdiskurser. Det indebærer ikke at kernesymbolerne er totalt determinerende for<br />
de perspektiviske diskurser. De sidstnævnte er relativt autonome, hvilket er illustreret ved at selv<br />
om de befinder sig inden for den samme diskursive ramme som kernesymbolerne, så er der tale om<br />
lukkede kasser.<br />
Den diskursive ramme udgør på sin side kernen i den samlede fortidsdiskurs, hvilket ses ved<br />
at den også udgør en relativ autonom enhed – en lukket kasse – inden for den samlede<br />
fortidsdiskurs. Den yderste ramme skal her illustrere at selv om den diskursive ramme har stor<br />
betydning for den samlede fortidsdiskurs, så er der plads til afvigelser fra den. <strong>Fortidsdiskurs</strong>en<br />
lever imidlertid ikke sit eget selvstændige liv i samfundet, hvilket indebærer at faktorer som ligger<br />
uden for fortidskursen, dvs. andre diskurser, såvel som non-diskursive faktorer, kan påvirke dens<br />
samlede struktur i større eller mindre omfang. Dette forhold kan illustreres ved at indlemme den i<br />
den mellemste kasse i Faircloughs 3-dimensionelle model 35 : fortidsdiskursen er her en del af en<br />
mere omfattende diskursiv praksis, som igen er en del af en social praksis.<br />
Mht. de perspektiviske diskurser er antallet af disse, som kernesymbolerne, variabelt, og som<br />
det er illustreret med de to markører ”+” og ”-”, kan såvel kernesymboler som perspektiver både<br />
være positivt og negativt ladede. Den forskellige størrelse på de kasser der repræsenterer de<br />
perspektiviske diskurser, skal anskueliggøre at disse kan have en varierende grad af<br />
gennemslagskraft i fortidsdiskursens samlede struktur.<br />
Hvad angår de tre former for hegemoni, afspejler dette sig i analysemodellen for de to<br />
nederste niveauer. På det laveste niveau ses hegemonien netop gennem den forskellige størrelse på<br />
de perspektiviske diskurser. Hvis én af kassernes dimensioner er markant større end de resterende,<br />
er der tale om hegemoni. På det mellemste niveau er hegemonien aflæselig ud fra de perspektiviske<br />
diskursers opbakning til/modarbejdelse af kernesymbolerne, hvilket kan udledes af hvor entydigt<br />
ladet deres værdi er. Desto bredere opbakning, desto mere udpræget grad af hegemoni. For at danne<br />
sig et indtryk af hegemoni på det øverste niveau, er det igen nødvendigt at indplacere<br />
35 Figur 1, s. 10<br />
19
fortidsdiskursen i Faircloughs model – mere specifikt at se den i sammenhæng med den øvrige<br />
diskursive praksis, som præger <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong>.<br />
For at eksemplificere modellens brugbarhed i praksis, skal den i det følgende anvendes på den<br />
<strong>spansk</strong>e transition. Eksemplet baserer sig på de resultater som Laura Desfor Edles og Paloma<br />
Aguilar Fernández når frem til i deres respektive værker – Symbol and Ritual in the New Spain: The<br />
Transition to Democracy after Franco og Memory and Amnesia: The Role of the Spanish Civil War<br />
in the Transition to Democracy. Eftersom eksemplet ikke bygger på mine egne resultater, skal det<br />
kun opfattes som klarificerende. Da dette speciales teoretisk-metodiske fundament, empiriske<br />
materiale samt problemstilling, trods ligheder med Edles’ og Aguilars, er forskelligt fra deres, vil<br />
det kunne føre til andre resultater end de følgende, i tilfælde af en konkret undersøgelse.<br />
Figur 3: Analysemodel set i relation til den <strong>spansk</strong>e transition<br />
Som det ses ud fra figur 3, er de to forfattere relativt enige om at der under transitionen var et<br />
særligt fokus på de to historiske epoker 2. republik og borgerkrigen. Desuden lægger de begge<br />
vægt på at borgerkrigen var den begivenhed der spillede den mest centrale rolle, mens republikken,<br />
som historisk reference, ikke havde helt den samme gennemslagskraft. Dette ses af den forskellige<br />
størrelse på de to kasser der repræsenterer hvert sit perspektiv. Hvad angår francoregimet,<br />
divergerer de to forfatteres opfattelse af funktionen af denne historiske epoke under transitionen,<br />
hvilket sandsynligvis skyldes at de benytter forskellig teori og metode.<br />
20
Ser man først på den 2. republik, repræsenterede denne under transitionen en negativ version<br />
af demokratiet. Hele demokratiseringsprocessen var således præget af en eksplicit vilje til at undgå<br />
alle de fejltagelser, som man mente var begået under den 2. republik. I den forbindelse opstiller<br />
Edles fem kerneord, som under transitionen blev brugt til at karakterisere republikkens politiske og<br />
sociale kultur: irrationalitet, konfrontation, polarisering, ekstremisme og vold. 36<br />
De fem kerneord optræder igen i transitionens beskrivelse af borgerkrigen, men mens de<br />
bevarer en relativ moderat værdiladning i forhold til republikken, skal de opfattes helt bogstaveligt<br />
når de bruges om borgerkrigen. Begge forfattere er enige om at det grundlæggende var krigens<br />
enormt brutale karakter, der gjorde at der konstant blev refereret til den som skræmmebillede under<br />
transitionen. Den blev et mareridtssymbol på et kollektivt vanvid, der havde bemægtiget sig det<br />
<strong>spansk</strong>e folk:<br />
”Through the relative convergence of Republican and Nationalist memories it was<br />
possible to progress from a state of rancour to the idea of ‘never again’ and from<br />
accusatory charges aimed at others to an acknowledgement of collective blame”. 37<br />
Som det ses af citatet, krystalliserede fordømmelsen af borgerkrigen sig i parolen ’never again’<br />
(’nunca más’). Aldrig mere skulle det <strong>spansk</strong>e samfund udsættes for så voldsom en konflikt, hvilket<br />
indebar en negativisering af enhver politisk og social handling, der kunne karakteriseres med et af<br />
de fem ovennævnte negativt ladede kerneord. Derved kan man sige at ”nunca más”-parolen<br />
begyndte at fungere som kernesymbol i transitionens fortidsdiskurs, forstået på den måde at den<br />
repræsenterede en symbolsk afvisning af alt hvad der kunne tænkes at lede til en ny blodig konflikt<br />
i landet. I denne forstand var symbolet positivt ladet.<br />
Den naturlige følge af ”nunca más” var at den altafgørende målsætning for transitionen blev<br />
en national forsoning. Midlet til at nå dette mål bestod i dyrkelsen af en politisk og social kultur, der<br />
centrerede sig om følgende værdier, og som repræsenterede republikkens og borgerkrigens antitese:<br />
anti-vold/fred, rationalitet, pluralisme, tolerance, sameksistens (convivencia), pagt/dialog,<br />
kompromis, moderation 38 og konsensus. 39 Det udmøntede sig på sin side i en stigende tiltro til den<br />
demokratiske styreform, som den eneste rigtige institutionelle recept til at opnå denne tilstand. Det<br />
skete i sådan et omfang at Edles hævder at demokratiet, jo længere transitionen skred frem, blev en<br />
slags civil religion. 40 De perspektiviske diskurser ”borgerkrig” og ”2. republik” synes således at<br />
have centreret sig omkring tre kernesymboler: nunca más, national forsoning og demokrati.<br />
36 Edles, 1998:44 (figur 4.2)<br />
37 Aguilar Fernández, 2002:134<br />
38 Edles, 1998:44 (figur 4.2)<br />
39 Aguilar Fernández, 2002:151<br />
40 Edles, 1998:51<br />
21
Mens der var relativ enighed om tolkningen af såvel republik som borgerkrig, eksisterede der<br />
efter alt at dømme et mere konfliktfyldt forhold til franquismen. På den ene side, blandt de<br />
<strong>politik</strong>ere der i mere eller mindre omfang havde støttet op om Franco, var der for manges<br />
vedkommende stadig en udpræget skepsis over for demokratiet som mirakelkur. 41 Disse var, om<br />
ikke eksplicitte forkæmpere for bevarelsen af franquismen, fortalere for opretholdelsen af et relativt<br />
autoritært system. Dette perspektiv er i analyserammen repræsenteret af den positivt ladede<br />
franquismediskurs. På den anden side, selv om der ikke kan siges at være tale om et decideret opgør<br />
med franquismen, spores der i Edles’ analyse også træk fra en antifranquistisk diskurs, bl.a.<br />
artikuleret af <strong>politik</strong>ere fra det socialistiske og det kommunistiske parti. 42 Dette er illustreret med<br />
den negativt ladede franquismediskurs. De to franquismeperspektiver kan siges at udgøre en<br />
modpol til kernesymbolerne: den positive franquismediskurs ser demokratiet som noget negativt,<br />
mens den negative franquismediskurs sætter spørgsmålstegn ved den nationale forsoning, eftersom<br />
den søger et opgør med borgerkrigens ene part.<br />
Samlet set kan man derfor, på basis af Aguilars og Edles’ resultater, argumentere for at der i<br />
løbet af transitionen etablerer sig en hegemonisk fortidsdiskurs: der oparbejdes en generel<br />
opbakning til tolkningen af de to perspektiver der har størst gennemslagskraft i den diskursive<br />
ramme – 2. republik og borgerkrigen, hvilket også afspejles i en generel opbakning til<br />
kernesymbolet nunca más. Omvendt modarbejdes denne forståelse af fortiden i begyndelsen af de<br />
to franquismediskurser, som ud fra hver deres perspektiv forsøger at omstrukturere den diskursive<br />
ramme. Jo længere transitionen skrider frem, synes de dog at få mindre og mindre<br />
gennemslagskraft, mens de to kernesymboler national forsoning og demokrati tilegner sig en<br />
mere entydig positiv værdi. Dette afspejles i figuren ved at de to perspektiver er relativt små, og<br />
man kan argumentere for at de faktisk bevæger sig ud i randområdet mellem den diskursive ramme<br />
og den samlede fortidsdiskurs som undtagelser der bekræfter reglen.<br />
Valg af analyseområde<br />
I indledningen blev det kort ridset op at analyseområdet for specialets problemstilling var<br />
valgkampen til det <strong>spansk</strong>e parlament i 2000. I dette afsnit skal bevæggrundene for dette valg<br />
forklares og diskuteres mere indgående. Først ses der på begrundelserne for at fokusere på en<br />
valgkamp og efterfølgende på, hvorfor det lige blev den i 2000 der kom til at udgøre det endelige<br />
analyseområde.<br />
41 Edles, 1998: 79-80 & 88-89<br />
42 Edles, 1998: 74-75<br />
22
Med det indledende spørgsmål der stilles i specialets problemstilling, er der allerede lagt op til at<br />
det der skal undersøges, er om <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> overhovedet kan siges at være præget af en<br />
fortidsdiskurs. Jeg ønsker m.a.o. at finde ud af hvor meget fortiden egentlig påvirker <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong><br />
til daglig. Dette valg betyder at der må ses bort fra en række kilder, hvor fortiden ellers er mest<br />
fremtrædende. F.eks. ville det være uholdbart at undersøge <strong>politik</strong>ernes håndtering af 25-året for<br />
Francos død, fordi der, som følge af dagens karakter som historisk mærkedag, sandsynligvis vil<br />
være et øget fokus på fortiden blandt medierne og <strong>politik</strong>erne. En undersøgelse af fortidsdiskursens<br />
permanens kunne derved meget nemt ende i den konklusion at fortiden i allerhøjeste grad præger, ja<br />
ligefrem dominerer, <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong>, mens det i realiteten måske forholder sig sådan at fortiden kun i<br />
beskeden grad øver indflydelse på den daglige politiske praksis. Desuden ville sådan en metode<br />
indebære at et specifikt udsnit af fortiden gøres til tema, hvorved det bliver besværligt at undersøge<br />
hvorvidt den indgår som perspektivisk diskurs i en større diskursiv struktur. 43<br />
Eftersom jeg har valgt Faircloughs meget tekstnære diskursanalyse som både teori og metode,<br />
har jeg imidlertid fundet det nødvendigt at indsnævre analyseområdet i et eller andet omfang. En<br />
diskursanalytisk undersøgelse af <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> gennem hele år 2000 vil, efter min opfattelse,<br />
ganske enkelt være et for stort projekt for et speciale, da det vil indebære et meget omfattende<br />
tekstkorpus som analysemateriale. Gennem de overvejelser, som dette problem skabte for mig,<br />
endte jeg med en afgrænsning der hed ”valgkampen til et <strong>spansk</strong> parlamentsvalg” ud fra to grunde:<br />
For det første udgør en valgkamp et rimeligt afgrænset område både tidsmæssigt og tematisk.<br />
Valgkampe varer sjældent mere end tre uger, og en generel tendens er at de centrerer sig om nogle<br />
få temaer i valgkampsperioden. For det andet har López García Guillermo påpeget at der under de<br />
<strong>spansk</strong>e valgkampe sker en mere tydelig ideologisk positionering af de <strong>spansk</strong>e medier 44 , hvilket jeg<br />
også mener gælder for <strong>politik</strong>erne. Jeg har vurderet at denne tydeliggørelse af den ideologiske<br />
positionering i et vist omfang vil indbefatte en tydeliggørelse af fortidsdiskursen, da det ideologiske<br />
ståsted synes at have stor betydning for tolkningen af fortiden i <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong>. 45 Selvom<br />
fortidsdiskursen derved måske vil fremstå lidt mere eksplicit end i den daglige politiske praksis, så<br />
vil den politiske debat ikke have fortiden, eller et udsnit af den, som konkret tema, hvilket netop var<br />
problemet ved f.eks. at vælge håndteringen af 25-året for Francos død som analyseområde.<br />
Det andet spørgsmål der skulle besvares, var hvorfor det lige var valgkampen til parlamentsvalget i<br />
2000 der endte med at blive valgt som analyseområde.<br />
43 Jf. diskussion s. 13<br />
44 Guillermo, 2004:13<br />
45 Jf. præsentation af Morals analyse, s. 7<br />
23
Det overordnede krav jeg stillede, var at det område jeg ville beskæftige mig med,<br />
tidsmæssigt skulle ligge så fjernt fra francotiden og transitionen at man kunne have en realistisk<br />
forventning om at demokratiet havde stabiliseret sig. Med stabilisering mener jeg ikke blot på et<br />
juridisk og institutionelt plan, men også i den daglige politiske praksis – herunder den diskursive<br />
praksis. 2000 udgjorde i den henseende en interessant skillelinie fordi det var 25 år siden at Franco<br />
var død, og francoregimet havde lidt sit endelige nederlag. Dermed havde demokratiet eksisteret i<br />
ca. en generation, og man kunne derfor forvente at gruppen af <strong>politik</strong>ere kun i beskeden grad<br />
omfattede personer der havde indirekte eller direkte andel i fortidens konflikter. Disse betragtninger<br />
gjaldt dog i nogen grad også for valgkampen i 1996, og i særdeleshed for den der blev afholdt i<br />
2004.<br />
I 1996 havde det socialistiske parti, PSOE, siddet på magten i 14 år, men havde i løbet af de<br />
sidste to valgperioder været præget af korruptionsskandaler, og blev anklaget for at føre en illegal<br />
”beskidt krig” mod terrorgruppen ETA. 46 Disse forhold havde bevirket at det konservative parti,<br />
Partido Popular (PP), nød en stigende popularitet i befolkningen og nu fremstod som den største<br />
trussel blandt oppositionen mod socialistpartiets fortsatte regeringsmagt 47 . Partiets grundlægger,<br />
Manuel Fraga Iribarne, havde imidlertid fungeret som minister under francoregimet, og partiet<br />
indbefattede også andre personligheder fra det foregående regime. Pga. disse ”franquistiske rødder”<br />
i partiet kunne man forvente at PSOE under valgkampen i 1996 ville gøre alt for at opstille et<br />
skræmmebillede af sin modstander, baseret på en eksorbitant brug af fortiden. Denne forventning<br />
bekræftes hurtigt ved en skimtning af avisartikler fra valgkampen. 48 I lyset af disse betragtninger<br />
fravalgte jeg 1996 som analyseområde.<br />
Hvorfor så ikke vælge valgkampen i 2004? Her havde PP siddet 8 år ved magten og partiet<br />
havde derfor haft lang tid til at demonstrere at hvis det overhovedet havde haft et franquistisk<br />
sindelag, så havde det nu lagt dette bag sig. Umiddelbart ville valgkampen også være oplagt som<br />
analyseområde, hvis ikke lige terrorangrebet i Madrid den 11. marts 2004 var indtruffet i dens sidste<br />
dage. De sidste 3 dage af valgkampen er således meget atypiske, og det er helt åbenlyst at en så<br />
voldsom non-diskursiv begivenhed vil påvirke den daglige politiske diskurs, og derigennem også en<br />
eventuel fortidsdiskurs. Det ville derfor være problematisk at generalisere på grundlag af<br />
analyseresultaterne.<br />
46<br />
Pierson, 1999:188<br />
47<br />
Pierson, 1999:188-189<br />
48<br />
Eksempelvis er den socialistiske præsidentkandidat citeret for følgende formulering: ”Mientras tenga vuestro apoyo,<br />
no pasarán” (El País – Díez, Anabel & Mauri, Luis: 01-03-96 – ID002). Parolen ”no pasarán” – ”de må ikke komme<br />
forbi” – bruges her om PP, men fungerede under borgerkrigen som den republikanske sides kampråb i kampen mod<br />
Francos styrker.<br />
24
Selv om man ikke af disse årsager kan afskrive de to andre valgkampe som interessante<br />
analyseområder, fremstod valgkampen i 2000 som det mest oplagte valg, og næste proces var at<br />
udvælge det materiale der skulle udgøre objektet for diskursanalysen.<br />
Valg af analysemateriale<br />
At vælge analysemateriale fra en valgkamp indebærer først og fremmest nogle overvejelser om,<br />
hvilken slags materiale det overhovedet er relevant at undersøge; hvilke medier og hvilke<br />
kontekster valgkampen foregår i. Samlet set kan man mindst opstille følgende fem overordnede<br />
medier og situationer, hvor den finder sted: TV, radio, aviser, vælgermøder og partiernes<br />
valgprogrammer. Da en diskursanalyse af samtlige disse medier over en 15-dages periode vil<br />
medføre et helt uoverkommeligt arbejde, må nogle af kildeområderne vælges fra. I dette speciale<br />
har jeg valgt at fokusere på aviser, og fravalgt de andre kilder af årsager der skal forklares nærmere<br />
i det følgende.<br />
Tager man først vælgermøderne, vil det være praktisk taget umuligt at anskaffe tilstrækkelig<br />
mange lyd- og billedoptagelser af dem til at kunne lave en grundig analyse. Samme problem kunne<br />
opstå i anskaffelsen af TV- og radiooptagelser, om end jeg vil formode at et sådant materiale ville<br />
være lettere at tilvejebringe. Der er imidlertid et helt andet problem forbundet med disse tre<br />
kildeområder. For at kunne bruge det i en skriftlig sammenhæng, vil man være nødsaget til at<br />
foretage en transskription af originalmaterialet, hvilket vil kræve et meget omfattende arbejde,<br />
valgkampens længde taget i betragtning. Dette betyder ikke at de tre områder ikke er relevante for<br />
analysen, og man kan sagtens kritiseres for ikke at lade dem indgå i analysearbejdet.<br />
Tilbage stod valget mellem aviser og valgprogrammer, og af hensyn til dybden i analysen<br />
mente jeg ikke det ville være tilrådeligt at medtage begge. Jeg endte i den henseende med at vælge<br />
aviserne. Dette valg indebar dog at jeg måtte gøre mig visse overvejelser omkring avisernes rolle i<br />
artikuleringen af fortiden. At behandle de skrevne medier udelukkende som formidlere af politiske<br />
budskaber vil være en meget naiv tilgangsvinkel. Medierne, skrevne såvel som visuelle, er aktive<br />
deltagere i den daglige politiske praksis og, ikke mindst i Spanien, tydeligt ideologisk positionerede<br />
for de flestes vedkommende, til trods for deres officielle politiske uafhængighed. 49 Ved at fravælge<br />
valgprogrammerne er det dog kun i begrænset omfang muligt at undersøge partiernes ”officielle”<br />
artikulering af fortidsdiskursen, eftersom avisartiklerne primært citerer den enkelte <strong>politik</strong>ers<br />
personlige udtalelser. Herved går et ellers interessant modspil mellem <strong>politik</strong>ernes og partiernes<br />
artikulering af fortidsdiskursen tabt i analysen. Dette mener jeg imidlertid opvejes af den mere<br />
dybdegående analyse af aviserne.<br />
25
I forbindelse med hvilke aviser der skulle indgå i analysen, opstillede jeg to grundlæggende<br />
kriterier: de valgte aviser skulle ideologisk dække mindst to modsætningsfyldte perspektiver, og<br />
desuden skulle en af aviserne også stamme fra en af de to regioner i Spanien, der traditionelt har<br />
kæmpet for regionalt selvstyre – Baskerlandet og Catalonien. Inspireret af López García Guillermos<br />
gennemgang af de største <strong>spansk</strong>e avismedier 50 , udvalgte jeg de to landsdækkende aviser El País og<br />
El Mundo. Førstnævnte er, udover at være det mest læste dagblad i Spanien 51 , karakteriseret ved en<br />
PSOE-venlig redaktionel linie. 52 El Mundo, der er det andet mest læste dagblad 53 , er omvendt<br />
kendetegnet ved en PP-venlig linie. Sidstnævnte er desuden meget kritisk over for de<br />
regionalnationalistiske partier. 54 Begge medier fungerer som det Guillermo kalder ”diarios de<br />
referencia” 55 , med hvilket menes at de hører til blandt de medier hvor andre nyhedsmedier henter<br />
store dele af deres nyhedsstof, og derfor har de en stor indflydelse på den offentlige opinion. Mht.<br />
den regionale avis stod valget mellem den baskiske Deia og den catalanske Vanguardia. Selv om<br />
Vanguardia dækker langt flere læsere end Deia 56 , endte valget på sidstnævnte fordi konflikten<br />
mellem Baskerlandet og centralregeringen i Madrid siden transitionen har været mere voldsom end<br />
den mellem Catalonien og centralregeringen. Dette forhold forventede jeg ville afspejle sig i en<br />
mere udpræget brug af fortiden i artiklerne i Deia.<br />
Afgrænsning og kategorisering af analysemateriale<br />
Valget af analyseområde indebar i sig selv en logisk afgrænsning af det tekstkorpus der skulle<br />
udgøre analysematerialet. Det var således et specifikt krav at artiklen skulle have tilknytning til<br />
valget for at komme i betragtning. For både at dække <strong>politik</strong>ernes og avisernes rolle, inkluderede<br />
jeg reportager og interviews, såvel som ledere og opinionsartikler. Det næste krav var at artiklerne i<br />
mere eller mindre omfang skulle indeholde referencer til den <strong>spansk</strong>e fortid. Med referencer menes<br />
der ikke blot konkrete begivenheder eller personligheder, som f.eks. borgerkrigen og Franco, men<br />
også mere implicitte hentydninger: f.eks. sætninger som ”para no volver al pasado”, hvor det er<br />
underforstået i konteksten hvilken del af fortiden der henvises til. I forbindelse med den<br />
overordnede gennemlæsning af artiklerne var jeg også opmærksom på en eventuel forekomst af de<br />
symboler og værdier, jf. underkapitlet om analysemodellen, der havde præget den <strong>spansk</strong>e<br />
transition, ud fra en formodning om at nogle af disse måske udgjorde en integreret del af<br />
49 Guillermo, 2004:194-198<br />
50 Guillermo, 2004:194-198<br />
51 Asociación de la Investigación de los Medios de Comunicación (AIMC), 2000<br />
52 Guillermo, 2004:196<br />
53 AIMC, 2000<br />
54 Guillermo, 2004:197<br />
55 Guillermo, 2004:194<br />
56 AIMC, 2000<br />
26
fortidsdiskursen i <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> i 2000. Samtidig holdt jeg øjnene åbne over for afvigelser, for ikke<br />
i for høj grad at lade mine egne undersøgelser styre af Edles’ og Aguilars forskning.<br />
Det samlede tekstkorpus efter denne afgrænsningsproces udgjorde lige i underkanten af 300<br />
artikler, fordelt nogenlunde ligeligt med lidt under 100 artikler fra hver avis. Dette skal ses i forhold<br />
til et løst vurderet antal på ca. 1600 artikler som, inden for genrerne reportage, interview, leder og<br />
opinionsartikel, har dækket valget i de tre aviser. 57 Af de ca. 300 artikler er omkring 70 anvendt som<br />
eksempler i analysen.<br />
I den efterfølgende kategorisering af artiklerne fokuserede jeg overordnet på fire aspekter.<br />
For det første inddelte jeg teksterne alt efter hvilken del af fortiden de refererede til, og<br />
desuden efter hvorvidt nogle specifikke symboler eller værdier optrådte i særlig markant grad.<br />
Hensigten var her at få indblik i hvilken del af fortiden, samt hvilke symboler og værdier, der var<br />
mest fokus på under valgkampen.<br />
Herefter undersøgte jeg hvilke temaer referencerne til fortiden optrådte i forbindelse med.<br />
Eksempelvis mente jeg det var afgørende om henvisninger til franquismen primært forekom i<br />
artikler der berørte diskussionen mellem Baskerlandet og centralregeringen i Madrid, eller om der<br />
også blev refereret til den i andre sammenhænge. Hensigten med dette var at kunne drage nogle<br />
konklusioner om fortidsdiskursens generelle dominans af den politiske debat i 2000. Hvis den kun<br />
centrerede sig om nogle få temaer, kunne dette give et fingerpeg om at fortiden kun i beskeden grad<br />
prægede den samlede politiske praksis, og at det måske var temaernes historicitet der bevirkede<br />
brugen af fortidsdiskursen.<br />
De to sidste aspekter vedrørte selve aviserne. Først og fremmest anså jeg det for vigtigt at<br />
undersøge deres rolle i artikuleringen af fortidsdiskursen sammenlignet med <strong>politik</strong>ernes, men lige<br />
så relevant mente jeg det var at analysere eventuelle forskelle i de tre avisers brug af diskursen. Det<br />
ville eksempelvis være afgørende om fortidsdiskursen kom klarest til udtryk i den regionale avis<br />
Deia, eller i en af de store nationale aviser, f.eks. El País, fordi sidstnævnte som tidligere nævnt<br />
hører til blandt ”diarios de referencia”, og dermed må forventes at øve større indflydelse end Deia<br />
på den overordnede politiske debat.<br />
Problemstillinger i tekstanalysen<br />
Det er allerede blevet antydet i det foregående at man i politiske analyser af det moderne<br />
informationssamfund sjældent kommer uden om at reflektere over mediernes aktive rolle i den<br />
daglige politiske praksis, ikke mindst når analysematerialet stammer fra disse medier. Med<br />
57 Dette antal er udregnet på basis af det gennemsnitlige antal artikler der har dækket valget i de tre aviser i dagene 26/2,<br />
3/3 og 11/3.<br />
27
spørgsmålet om i hvilket omfang <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> præges af en fortidsdiskurs, anså jeg det derfor for<br />
nødvendigt at udarbejde en fremgangsmåde, der kunne tage højde for både <strong>politik</strong>ernes og avisernes<br />
rolle i artikuleringen af diskursen. Refleksionen over dette problem førte til at jeg besluttede mig for<br />
at analysere de to ”agenter” – <strong>politik</strong>er og medie – hver for sig, for så afslutningsvis at samle op på<br />
de tråde der eksisterer mellem dem.<br />
Denne analytiske skelnen var særligt problematisk i forbindelse med <strong>politik</strong>ernes rolle,<br />
eftersom jeg primært har måttet basere denne del af analysen på citater og parafraser. Det er således<br />
kun enkelte <strong>politik</strong>ere der under valgkampagnen har bidraget med egne opinionsartikler, hvor de<br />
selv har stået for det tekstmæssige resultat. I alle andre henseender har der været tale om mere eller<br />
mindre redigerede brudstykker fra vælgermøder, udtalelser i andre medier og interviews. Jeg har<br />
derfor kun været i stand til at vurdere pålideligheden af citater og parafraser i de tilfælde hvor to<br />
eller alle tre aviser har dækket den samme del af den samme begivenhed. Men også i den<br />
forbindelse har jeg måttet stille spørgsmålet: er det journalisterne der har valgt bevidst at fokusere<br />
på <strong>politik</strong>ernes brug af fortiden, og nedtone andre aspekter? Validiteten af de konklusioner jeg når<br />
frem til hvad angår <strong>politik</strong>ernes rolle, skal derfor tages med disse forbehold.<br />
Denne problemstilling er ikke til stede i forbindelse med avisernes rolle, fordi det her, gennem<br />
avisens ledere og opinionsartikler, er muligt at analysere tekstproduktet i sin helhed. En yderligere<br />
metode til at undersøge avisens rolle kunne bestå i en næranalyse af tekstuelle aspekter som f.eks.<br />
artikeloverskrifter og måden at citere/parafrasere <strong>politik</strong>ernes udtalelser på. Dette er dog undladt ud<br />
fra den betragtning at det er <strong>politik</strong>ernes og ikke avisernes brug af fortiden, der udgør kernen i<br />
specialets problemstilling.<br />
28
4. Analyse<br />
Som omtalt afslutningsvist i forrige kapitel, skelnes der i analysen af overbliksmæssige hensyn<br />
mellem <strong>politik</strong>ernes og avisernes rolle.<br />
Den første del af analysen, der fokuserer på <strong>politik</strong>erne, er opdelt i to underkapitler. Det første<br />
undersøger fortidsdiskursen på et overordnet, statsligt niveau, og er primært er centreret omkring de<br />
to store partier PSOE og PP. Det andet ser på fortidsdiskursens artikulering på et regionalt niveau,<br />
mere specifikt på relationen mellem de statslige partier PP og PSOE og de baskiske partier. Årsagen<br />
til opdelingen ligger i at brugen af fortidsdiskursen på det regionale niveau manifesterer sig noget<br />
anderledes end på det statslige niveau. De to niveauer eksisterer dog ikke uafhængigt af hinanden,<br />
og drager på nogle af de samme perspektiver og kernesymboler, hvorfor opdelingen alene er af<br />
analytisk karakter.<br />
Den anden del af analysen, der ser på avisernes rolle, er opdelt i to afsnit. Først undersøges de<br />
tre avisers ”officielle” andel i artikuleringen af fortidsdiskursen, ved at se på hvordan den fremgår<br />
af avisernes ledere. Dernæst ses der nærmere på opinionsartikler fra avisernes ledende skribenter.<br />
Analysen af <strong>politik</strong>ernes rolle på henholdsvis statsligt og regionalt niveau, og af avisernes<br />
rolle, afsluttes hver især ved at indplacere resultatet i analysemodellen. Analysen munder ud i et<br />
opsamlende underkapitel hvor resultaterne sættes i relation til tre-inddelingen af hegemoni-<br />
begrebet, med efterfølgende diskussion af de mulige årsager til fortidsdiskursens tilstedeværelse i<br />
<strong>spansk</strong> <strong>politik</strong>.<br />
Politikernes rolle – statsligt niveau<br />
Perspektivisk fortidsdiskurs – franquisme<br />
Den første del af fortidsdiskursen der skal præsenteres, centrerer sig om franquismen. Termen<br />
dækker over det politiske system som Franco etablerede efter borgerkrigen, og baserer sig<br />
grundlæggende på en autoritær og konservativ ledelsesstil, centreret omkring katolicisme, <strong>spansk</strong><br />
nationalisme og centralisme. Franquismediskursen er helt tydeligt den der mest eksplicit kommer til<br />
udtryk i valgkampen. Samtidig står det klart at <strong>politik</strong>erne gør brug af den i forskellig grad: hos<br />
enkelte udgør den et konsekvent retorisk middel, mens den hos andre kun træder frem i tilfælde af<br />
anspændte situationer.<br />
Det første eksempel stammer fra lederen af det galiciske nationalistparti Bloque Nacionalista<br />
Galego (BNG), Xosé Manuel Beiras. Følgende uddrag illustrerer hans meget radikale retorik:<br />
”ayer en Viveiro, un feudo de PP, [Beiras] decidió entrar a saco para denunciar lo<br />
que él considera como una forma peculiar de fascismo. ‘En España no hay fascismo<br />
porque existe una Constitución democrática’, afirmó, ‘pero la forma en que el PP<br />
29
ejerce el poder, desde un punto de vista socio-político, es fascista’. (…) Aznar es<br />
’calcadito’ al Chaplin en El gran dictador, un ’pequeñito Franquito’ y un ’alfeñique<br />
incompetente’. Al ministro del Interior, Jaime Mayor Oreja, lo definó como el ‘nazi<br />
más peligroso de Europa’.” 58 (min indsættelse)<br />
Som det fremgår, virker det umiddelbart paradoksalt at PP og partiets leder, José María Aznar,<br />
karakteriseres som fascistisk ud fra et ”socio-politisk perspektiv”, på samme tid som det påpeges at<br />
der ikke findes fascisme i Spanien pga. den demokratiske forfatning. Det sproglige paradoks synes<br />
imidlertid at have en stilistisk funktion, der træder klarere frem så snart Beiras foretager<br />
sammenligningen mellem Aznar og Franco: for det første drages der herigennem en parallel mellem<br />
franquisme og fascisme, fordi Aznar allerede er stemplet som fascist gennem stemplingen af PP<br />
som fascistisk. Herved simplificeres franquismen som styreform og stilles på lige fod med det 20.<br />
århundredes mest grusomme statsideologi – understreget i karakteriseringen af indenrigsministeren<br />
som nazist. For det andet får han gennem brugen af diminutiverne pequeñito og Franquito<br />
insinueret at Aznar og PP har en skjult dagsorden, der går ud på at genetablere det franquistiske<br />
styre ad demokratiske veje. En fuldbyrdelse af dette projekt er imidlertid ikke mulig pga. den<br />
demokratiske forfatning. Samtidig har den dobbelte brug af suffikset ”-ito” ved både pequeño og<br />
Franco også en latterliggørende funktion: Aznar vil så gerne være en ny Franco, men takket være<br />
forfatningen, forbliver han blot en ”meget lille Mini-Franco”. Det latterliggørende aspekt<br />
understreges yderligere af sammenligningen af Aznar med hovedrollen i Charles Chaplins satiriske<br />
film om ”den store diktator”, og prædikatet ”alfeñique incompetente”.<br />
Beiras må imidlertid betegnes som en af valgkampens mere anonyme personligheder,<br />
eftersom hans vælgermøder kun dækkes i få, kortere reportager af avisen El País. Man får således<br />
lidt det indtryk at hans radikale retorik snarere skyldes et ønske om at blive hørt end nogen egentlig<br />
frygt for en skjult politisk dagsorden hos PP.<br />
Beiras, som repræsentant for et af de små regionale nationalistpartier, er dog ikke den eneste der er<br />
så eksplicit i sine sammenligninger af PP og franquismen. Også præsidentkandidaten for det<br />
venstreorienterede parti Izquierda Unida (IU) – Francisco Frutos – gør sig i løbet af valgkampagnen<br />
bemærket med radikale udtalelser. Frutos’ indflydelse på den samlede politiske diskurs under<br />
valgkampagnen er samtidig mere markant end Beiras’, forstået på den måde at hans tilstedeværelse<br />
i valgkampen, i modsætning til Beiras’, generelt betragtet afføder mere respons fra hans politiske<br />
modstandere. Det skyldes hovedsagligt at det lille parti, inden valgkampen blev skudt i gang, indgik<br />
en aftale med det store oppositionsparti – PSOE – om et fælles regeringsgrundlag i tilfælde af<br />
valgsejr. 59 Følgende er et uddrag fra en reportage fra et af IU-<strong>politik</strong>erens vælgermøder:<br />
58 El País – Hermida, Xosé: 06-03-00 (ID003)<br />
59 El País – Díez, Anabel & Cué, Carlos E.: 03-02-00 (ID086)<br />
30
”La preocupación básica de Izquierda Unida es la movilizacíon de su electorado.<br />
Sobre todo porque están convencidos de que el voto del PP, de la ’derecha’,<br />
está totalmente movilizado. Tanto, que su candidato, Francisco Frutos comparó la<br />
situación con la de 1936, cuando, tras la unión de la izquierda en el Frente Popular<br />
para arrebatar el poder a la CEDA, la derecha movilizó todos sus votos, pese a lo<br />
cual perdió las elecciones. ‘En el momento en que han visto que la izquierda<br />
podía ganar se han movilizado como en el 36’, dijo.” 60<br />
Hvor ahistorisk Frutos’ parallel end må forekomme, ændrer det ikke ved at den må anses for at være<br />
et forsøg på at så tvivl om PP’s demokratiske kvaliteter. Det skyldes ikke så meget selve situationen<br />
i foråret 1936, hvor den venstreorienterede koalition Frente Popular vandt valget på trods af de<br />
højreorienteredes mobilisering af deres vælgere, men mere det der står usagt i Frutos udtalelser: at<br />
de højreorienterede kort efter valgnederlaget tyede til brugen af militær magt – forsøget på<br />
militærkuppet den 18. juli 1936, der ledte til den 3 år lange borgerkrig. Og spørgsmålet er i det hele<br />
taget om denne hentydning forbliver ved det usagte, for kort efter i artiklen citeres Frutos for at<br />
have sagt at PP har ”militariseret” stemmerne.<br />
Det kan diskuteres hvorvidt citatet afspejler en franquismediskurs eller en diskurs der<br />
fokuserer på den 2. republik eller borgerkrigen. Det der synes afgørende er at Frutos tager<br />
udgangspunkt i hvad han anser for PP’s højreorienterede – underforstået franquistiske – tendenser<br />
til at omgå de demokratiske spilleregler, hvis disse besværliggør partiets politiske målsætninger.<br />
Referencerne til borgerkrigen og republikken forekommer i den henseende at fungere som en<br />
eksemplificering af denne mentalitet, men de udgør ikke kernen i Frutos argumentation. Dette er i<br />
øvrigt en generel tendens hos de <strong>politik</strong>ere der benytter sig af den 18. juli 1936 som referencepunkt.<br />
Mens Frutos hører til blandt dem der aktivt bruger franquismediskursen, gælder dette i noget<br />
mindre grad for den socialistiske præsidentkandidat Joaquín Almunia, hvis paralleller mellem PP og<br />
franquismen er langt mere implicitte. På et enkelt tidspunkt i valgkampen synes han dog at miste<br />
besindelsen.<br />
Forhistorien til dette skyldes et opgør med formanden for arbejdsgiverforeningen, CEOE –<br />
José María Cuevas – som under et vælgermøde beskylder Almunia for at lyve om hans intentioner<br />
om at skabe en konkurrencedomstol der er mere uafhængig af regeringen, for på den måde at styrke<br />
den fri konkurrence i samfundet. 61 Cuevas’ formulering: ”Déjese de milongas, señor Almunia. Si<br />
realmente quiere gobernar díganos que coño piensa hacer con el Tribunal de Defensa de la<br />
Competencia” 62 , bliver opfattet af PSOE og IU som om Cuevas er imod den fri konkurrence, og at<br />
60 El País – Cué, Carlos E.: 07-03-00 (ID006)<br />
61 El País – Tobarra, Sebastián: 01-03-00 (ID048)<br />
62 Ibid.<br />
31
han ønsker en monopolfremmende økonomisk <strong>politik</strong>, med tætte bånd mellem regeringen og den<br />
økonomiske magtelite.<br />
Dette afspejles i reaktionerne fra Almunia den følgende dag, hvor han betegner Cuevas som<br />
”viejo verticalista” 63 , med henvisning til den vertikale syndikatstruktur under franquismen, hvor de<br />
faglige organisationer stort set fuldstændigt var underlagt regimets bestemmelser. 64 Parallellen til<br />
franquismen forbliver dog ikke ved dette, da Almunia efterfølgende etablerer en forbindelse mellem<br />
Cuevas og præsidenten José María Aznar:<br />
”’Queremos que haya más operadores en el mercado que ahora está en manos de<br />
unos pocos oligopolios, y también deslindar el funcionamiento de la economía de<br />
mercado de los amigos de Aznar, que son de la misma categoría profesional que<br />
Cuevas.’” 65<br />
Begrebet los amigos de Aznar udgør en tilbagevendende anklage fra PSOE og IU mod PP under<br />
hele valgkampen, og henviser til bestyrelsesformændene for de offentlige erhverv der er blevet<br />
privatiseret under Aznars regeringstid. Denne ”oligarkisering” af den økonomiske magt i<br />
samfundet, mener Almunia, er resultatet af et konspiratorisk giftermål mellem den konservative<br />
regering og den økonomiske magtelite. Ved først at drage en forbindelse mellem Cuevas og<br />
franquismen, for efterfølgende indirekte at indregne Cuevas blandt los amigos de Aznar, får<br />
Almunia antydet, uden at nævne det direkte, at den regerings<strong>politik</strong> som Aznar har ført fra 1996 til<br />
2000, har visse ligheder med franquismen. Herudover bevirker den diskursivt etablerede relation<br />
mellem franquismen og los amigos de Aznar at franquismen konstant ligger implicit i konteksten,<br />
hver gang der henvises til ”Aznars venner” i den resterende del af valgkampagnen.<br />
Relationen til fortiden understreges samme dag i mere udtalt grad – endnu en gang af Franscisco<br />
Frutos, der sammenligner Cuevas med Antonio Tejero Molina; en af de ledende personer i<br />
militærkupforsøget den 23. februar 1981:<br />
”’Ese ’coño’ de ayer’, replicó [Frutos] sin tensar la voz, ‘me sonó al ‘coño’ que se<br />
pronunció hace ya 20 años el 23-F en el Congreso de los de los Diputados, el<br />
‘¡siéntese, coño!’ de Tejero. El señor Cuevas debería tener un poco más de recato’.” 66<br />
(min indsættelse)<br />
Umiddelbart virker sammenligningen mellem de to situationer og de to personer fuldstændig<br />
ulogisk. Den mest nærliggende tolkning synes at være at Frutos opfatter Cuevas’ eder som et udtryk<br />
for desperation over ikke at kunne kontrollere de demokratiske kræfter efter eget<br />
63<br />
El Mundo – Lobo, José L.: 02-03-00 (ID102)<br />
64<br />
Payne, 2000:263<br />
65<br />
El País – Díez, Anabel & Cué, Carlos E.: 02-03-00 (ID019)<br />
66<br />
El Mundo – Inda, Eduardo: 02-03-00 (ID104)<br />
32
forgodtbefindende, ligesom Tejero indledningsvist havde besvær med at få kontrol over kongressen<br />
i 1981. 67 Sammenligningen har dog også et andet aspekt, eftersom Frutos, i en reportage i El País<br />
fra samme vælgermøde, er citeret for i samme åndedrag at sige følgende: ”¿Que harían si IU tuviera<br />
la mayoría y aplicáramos nuestro programa?”. 68 Frutos hentyder til at hvis reaktionen fra Cuevas var<br />
så voldsom over for PSOE og IU’s relativt beskedne fælles regeringsprogram, hvad ville der så ikke<br />
ske hvis det var IU – det mest venstreorienterede parti – der fik de fleste stemmer, og dermed bedre<br />
kunne gennemføre deres eget program? Når man medtænker at Frutos lige har henledt tilhørernes<br />
tanker på militærkuppet i 1981, synes der ikke at være tvivl om hvad han frygter – eller nok snarere<br />
insinuerer at frygte: at landet derved kunne risikere et nyt militærkupforsøg.<br />
Som det tidligere eksempel med IU-<strong>politik</strong>eren, er der ingen tvivl om at det scenario han<br />
forsøger at konstruere, synes fuldstændig utænkeligt i Spanien i 2000. Pga. hans gennemslagskraft i<br />
medierne har det dog en livgivende kraft til franquismediskursens fortsatte artikulering, og bidrager<br />
til at polarisere det politiske klima på et diskursivt plan. Det er i den henseende paradoksalt at han i<br />
ovenstående citat beder Cuevas om at ”tener un poco más recato”, når hans egen retorik i den grad<br />
må karakteriseres som umådeholden.<br />
Det er dog ikke kun de tre ovenfornævnte <strong>politik</strong>ere som bruger franquismen til at miskreditere<br />
PP’s <strong>politik</strong>. Den tidligere socialistiske præsident Felipe González citeres f.eks. i El Mundo for at<br />
hævde at ”en los últimos cuatro años se ha propiciado ’la mayor concentración de poder económico,<br />
financiero y mediático de la Historia. Ni con Franco se concentró tanto poder’.” 69 Dette synspunkt<br />
sekunderes i store træk af den socialistiske præsident for regionen Extremedura, Juan Carlos<br />
Rodríguez Ibarra, der, i en sammenligning af PP’s regeringstid med franquismen i 60’erne, hæfter<br />
sig ved den mediemæssige magtkoncentration: ”Me persiguen [los poderes mediáticos] por ser de<br />
izquierdas” (min indsættelse). 70<br />
Også <strong>politik</strong>ere uden tilknytning til PSOE og IU bidrager i mere eller mindre udtalt grad til<br />
sammenligningen af PP og franquismen. En af de mere markante er lederen af det baskiske<br />
nationalistparti Partido Nacionalista Vasco (PNV), Xabier Arzalluz, hvis retorik der dog først skal<br />
kigges nærmere på i den del af analysen der beskæftiger sig med Baskerlandet. Kritikken lyder<br />
imidlertid også fra hovedkandidaten fra det catalanske nationalistparti Convergencia i Unió (CiU),<br />
Xavier Trias, der dog i lidt mere overbærende grad blot konstaterer at PP stadig lider under nogle<br />
67 Pierson, 1999:179<br />
68 El País – Díez, Anabel & Cué, Carlos E.: 02-03-00 (ID019)<br />
69 El Mundo – Garea, Fernando: 28-02-00 (ID107)<br />
70 El Mundo – Lobo, José L.: 06-03-00 (ID108)<br />
33
”autoritære tics”, som de, eftersom der er tale om et højreorienteret parti, ikke kan gøre for dukker<br />
op til overfladen i ny og næ. 71<br />
Perspektivisk fortidsdiskurs – felipisme<br />
Franquismediskursen går på ingen måde uudfordret igennem valgkampen, men finder sin modpol i<br />
en diskurs der centrerer sig omkring negative aspekter af socialisternes næsten 14 år lange<br />
regeringsperiode under Felipe González. I modsætning til franquismediskursen, som artikuleres af<br />
en bred vifte af <strong>politik</strong>ere fra forskellige partier, så er Aznar stort set alene om at henvise til<br />
González-regeringens forvaltningsmetoder. Han sekunderes dog i særlig grad af en række<br />
opinionsartikler i El Mundo, som først bliver analyseret i forbindelse med avisens rolle. Det er også<br />
i nogle af disse artikler at dette fortidsperspektiv tilegner sig prædikatet felipisme, eftersom Aznar<br />
på intet tidspunkt i løbet af valgkampen anvender denne term.<br />
Aznar tager udgangspunkt i tesen om at PSOE ikke har fornyet sig, og at partiet repræsenteres af de<br />
samme personer som førte det <strong>spansk</strong>e demokrati ud i hvad Aznar synes at fortolke som<br />
demokratiets første større krise efter transitionens svære år:<br />
”El líder del PP ve al PSOE (…) como ’un partido que se cae en pedazos y con la<br />
única ambición del poder para volver al pasado’. Además, le acusó de no haberse<br />
renovado: ’Después de cuatro años ahi están las mismas caras y personas, con las<br />
mismas políticas que llevaron a España al paro y la corrupción y sin que se aprecie<br />
ninguna señal de regeneración’.” 72<br />
Herigennem ses en klar pendant til franquismediskursen: mens <strong>politik</strong>erne fra oppositionen forsøger<br />
at skabe et billede af PP som en politisk gruppering, der ikke rigtig har formået at rive sig løs af sin<br />
autoritære fortid og blive et ”rendyrket” demokratisk parti, tegner Aznar et billede af PSOE som et<br />
parti, der, hvis det opnår magten, vil vende tilbage til at udnytte demokratiet i stedet for at udbygge<br />
det. Aznars påstand går med andre ord ikke ud på at PSOE’s <strong>politik</strong> blot var forfejlet, og som sådan<br />
kan tilgives, men at partiet indtog en aktiv position i udnyttelsen af demokratiet. En position som,<br />
insinuerer Aznar, det er PSOE’s eneste målsætning at generobre.<br />
Mens franquismediskursen hos den socialistiske præsidentkandidat, Almunia, ikke<br />
forekommer at være en del af en a priori fastlagt valgkampsstrategi, virker Aznars næsten<br />
maskinagtige repetition særdeles velovervejet og planlagt ned til mindste detalje. Centreret omkring<br />
ordene arbejdsløshed og korruption 73 gentager han gang på gang over for sine tilhørere at en<br />
stemme på socialisterne vil betyde en tilbagevenden til ”los años tristes, negros y tenebrosos” og<br />
71 El País – Garriga, Josep: 07-03-00 (ID005)<br />
72 El País – Casquiero, Javier: 10-03-00 (ID033)<br />
73 Se f.eks. El País – Casquiero, Javier: 10-03-00 (ID033) & El Mundo – Gurruchaga, Carmen: 02-03-00 (ID124)<br />
34
”los escándalos diarios”. 74 Der refereres konstant til fortiden som noget negativt, og eftersom PSOE<br />
associeres med et eksplicit ønske om at genetablere denne fortid, indtager partiet åbenlyst en<br />
forkastelig rolle i Aznars sproglige konstruktion. Over for dette modstiller han sit eget parti som<br />
”autor de los mejores cuatros años de ’progreso, estabilidad y prosperidad de España’” 75 , og sin<br />
regering som ”un Gobierno honrado, que trabaja y que ofrece estabilidad y progreso” 76 Som det ses<br />
får begreberne fortid og nutid en iboende argumentationskraft, forstået på den måde at så snart<br />
noget forbindes med fortiden, så associeres det konsekvent med noget negativt. Modsat<br />
symboliserer alt hvad der forbindes med nutiden – dvs. de fire år PP har haft magten – udelukkende<br />
noget positivt.<br />
Sammenfattende kan Aznars valgkampstrategi siges at basere sig på den sproglige<br />
konstruktion af en kontrastrelation, centreret omkring de to store partier PSOE og PP. Den ene side,<br />
hvor PSOE befinder sig, er repræsenteret ved fortid, mørke, tilbageskridt, ustabilitet, mens den<br />
anden side, hvor PP er at finde, symboliseres af nutid, lys, fremskridt, stabilitet. Det er vigtigt at<br />
understrege at den fortid som konstruktionen henviser til, kun omfatter socialisternes<br />
regeringsperiode. Når Aznar således advarer mod faren for at landet kan vende tilbage til fortiden<br />
som i det følgende:<br />
”El presidente y candidato del PP a la Presidencia del Gobierno señaló que ‘en<br />
ningún caso’ España debe ‘mirar hacia atrás’, porque el único riesgo que se<br />
presenta al futuro del país, afirmó, es el de volver a las ‘políticas del pasado’”. 77<br />
er der intet der tyder på at han dermed også inkluderer franquismen. Tidshorisonten for hans diskurs<br />
starter med demokratiets begyndelse, og hvad der ligger før, forbliver uomtalt.<br />
Som fremført ovenfor står Aznar relativt alene blandt <strong>politik</strong>erne i denne miskreditering af PSOE,<br />
og selv blandt hans egne partifæller synes der ikke at være den store vilje til at bidrage til<br />
artikuleringen af denne del af partilederens valgkampsdiskurs. Der forekommer dog nogle få<br />
undtagelser fra denne generelle tendens, og i det følgende skal der ses på to af disse.<br />
Det første eksempel stammer fra en reportage i El Mundo fra et vælgermøde på de baleariske<br />
øer, hvor journalisten opsummerer tre PP-<strong>politik</strong>eres taler på følgende måde:<br />
”En tromba, con entusisamso, se lanzaron Josep Piqué, Javier Arenas y Rafael<br />
Hernando. Su mensaje fue recordar que los socialistas tuvieron escándalos que,<br />
en su opinón, no son equiparables a los que intentan buscar ahora al Gobierno<br />
del PP”. 78<br />
74<br />
El País – Casquiero, Javier: 10-03-00 (ID033)<br />
75<br />
Ibid.<br />
76<br />
El Mundo – Gurruchaga, Carmen: 02-03-00 (ID124)<br />
77<br />
El Mundo – Gurruchaga, Carmen: 06-03-00 (ID173)<br />
78<br />
El Mundo – Garea, Fernando: 27-02-00 (ID120)<br />
35
Som det ses, er hentydningerne til skandalerne under González-regeringen direkte motiveret af<br />
diverse PSOE-<strong>politik</strong>eres anklager mod Aznar-regeringen, ud fra den morale at man skal feje for<br />
egen dør før man fejer for andres. Det er dog svært at vurdere om denne moralske pegefinger udgør<br />
en konsekvent del af disse <strong>politik</strong>eres diskurs i løbet af valgkampen. De to store aviser El País og El<br />
Mundo levner nemlig ikke meget plads til at repræsentere andre <strong>politik</strong>ere fra det konservative parti<br />
end Aznar, og den baskiske avis fokuserer på sin side primært på de udtalelser fra PP-<strong>politik</strong>ere som<br />
relaterer til problemerne i denne region.<br />
Det andet eksempel stammer fra et vælgermøde i Catalonien, hvor den catalanske præsident,<br />
Jordi Pujol (CiU), beslutter sig for at give Almunia svar på tiltale i forbindelse med et<br />
”valgmanifest”, som den socialistiske præsidentkandidat har offentliggjort dagen forinden, og hvor<br />
han i hårde vendinger kritiserer Aznar-regeringen. 79 Pujol henviser her til en af de større skandaler<br />
der rystede González-regeringen, og som endte med at hovedpersonen, Luis Roldán – tidligere chef<br />
for den <strong>spansk</strong>e civilgarde – la Guardia Civil – blev idømt 28 års fængsel for bedrageri mod den<br />
<strong>spansk</strong>e stat 80 :<br />
”Pujol le replicó que ’con los dineros que hizo desaparecer Roldán también<br />
se hubiesen podido dar muy buenas pensiones’ y añadió: ‘El PSOE tuvo una<br />
trayectoria bastante complicada con la administración de los fondos públicos,<br />
quizás si los hubiesen administrado bien, también se hubiesen podido dar<br />
buenas pensiones’”. 81<br />
Som i tilfældet med de tre PP-<strong>politik</strong>ere ovenfor, synes Pujols bemærkninger at skulle tolkes som<br />
en løftet pegefinger over for Almunia. I modsætning til PSOE-<strong>politik</strong>eren deltager Pujol dog ikke<br />
selv i kampen om præsidentposten i Madrid, og man kan betragte ham som en udenforstående med<br />
en velmenende intention om at moderere den politiske tone i valgkampen. På den anden side kan<br />
det lige så vel være et udtryk for en intenderet politisk strategi: at skabe et billede af CiU som et<br />
parti der forstår at holde takt og tone, og som ikke lader sig friste af demagogiens retoriske midler.<br />
Denne sidstnævnte tolkning er også den mest sandsynlige, hvilket kommer til at stå mere klart<br />
nedenfor, når de første kernesymboler i den diskursive ramme bliver fastlagt.<br />
Som det ses er felipismediskursens artikulering ret begrænset blandt <strong>politik</strong>erne. En del af<br />
forklaringen ligger med stor sandsynlighed i at PSOE i 2000 var en del af oppositionen, og at partiet<br />
derfor ikke skulle stå til ansvar for en foregående regeringsperiode.<br />
79 El País – Almunia, Joaquín: 25-02-00 (ID007)<br />
80 El País – Irujo, José María: 27-02-98 (ID087)<br />
81 El Mundo – Sangenis, María Josep: 26-02-00 (ID118)<br />
36
Diskursiv ramme – kampen om det demokratiske sindelag<br />
Efter i det foregående at have fremanalyseret to af de perspektiviske diskurser, som udgør en del af<br />
den samlede fortidsdiskurs der præger <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong>, er det nu tid til at undersøge hvad det er for<br />
nogle kernesymboler, der forbinder dem i den diskursive ramme. I lyset af den foregående analyse<br />
af franquisme- og felipismediskursen, bør det stå nogenlunde klart at de to perspektiviske diskurser<br />
er negativt ladede. Samtidig har de analyserede eksempler ladet skinne igennem at den positive<br />
modpol udgøres af nogle demokratiske værdier. Men hvilke? Det er dette der skal undersøges<br />
nærmere i det følgende.<br />
For at give et svar på ovenstående spørgsmål skal der i første omgang ses nærmere på hvad det<br />
egentlig er at PP anklages for. Der tegner sig nemlig en klar tendens til at franquismediskursen<br />
primært artikuleres i forbindelse med to temaer: økonomisk magtkoncentration og mediekontrol.<br />
Disse fusioneres ret hurtigt i valgkampen i en overordnet anklage, der forbinder PP og dets ledende<br />
personligheder med udpræget magtmisbrug og antidemokratisk mentalitet.<br />
Som allerede nævnt hører PSOE-kandidaten Almunia ikke til de <strong>politik</strong>ere, der eksplicit<br />
sammenligner Aznar-regeringens forvaltning af magten med franquismen. Han må til gengæld siges<br />
at være hovedkilden til den del af diskursen, der forsøger at skabe et billede af det konservative<br />
parti som værende grundlæggende antidemokratisk. Allerede på valgkampens første dag fastlægger<br />
han denne linie i det tidligere omtalte ”valgmanifest”, hvori han anklager Aznar for i løbet af sin<br />
regeringsperiode at have gennemført:<br />
”una kafkiana concentración de poder en la economía y en los medios de<br />
comunicación que, de cuajar, puede aniquilar las reglas de la democracia. (…)<br />
Si en términos prácticos esta operación puede desequilibrar la competición<br />
democrática y oligopolizar la economía de forma inaceptable, para los<br />
ciudadanos significa convertirse en rehenes de esta oligarquia y estos<br />
monopolios”. 82<br />
Det er bemærkelsesværdigt at det der blandt <strong>politik</strong>ere verden over ofte bliver bortforklaret som en<br />
globalisering af den økonomiske sfære, hvis kolossale kræfter ikke kan styres af de nationale<br />
regeringer, her hævdes at være Aznar-regeringens direkte ansvar. Ligeså bemærkelsesværdigt er<br />
den ihærdighed hvormed Almunia forbinder denne udviklingstendens med demokratiets forfald.<br />
Med henvisningen til Franz Kafkas litterære univers, hvor angst, undertrykkelse og personlig<br />
undergang ofte hører til hovedpersonernes skæbne, får hans anklage næsten et apokalyptisk præg:<br />
hvis Aznar fortsætter som præsident, risikerer man at demokratiet synker i grus, mens befolkningen,<br />
i egenskab af gidsler, må se til som hjælpeløse ofre.<br />
82 El País – Almunia, Joaquín: 25-02-00 (ID007)<br />
37
Almunia er dog nødt til at udbygge denne anklage og forklare, hvori Aznars meddelagtighed<br />
består. Det gør han med følgende resumé over privatiseringen af en række offentlige erhverv under<br />
Aznar-regeringen: ”antes de privatizarlas, Aznar colocó al frente de empresas públicas, patrimonio,<br />
de todos los ciudadanos, a amigos suyos, y ahí siguen, dirigiéndolas una vez privatizadas”. 83 Det<br />
helt centrale sætningsled i citatet er det direkte objekt amigos suyos. Pga. af dets omhyggelige<br />
gentagelse fra Almunias side gennem hele valgkampen, får begrebet en symbolsk karakter – forstået<br />
på den måde at dets artikulering straks henleder tankerne på fortællingen om Aznars<br />
vennekapitalisme, og som det helt fundamentale i forbindelse med fortidsdiskursen: hans<br />
antidemokratiske sindelag.<br />
Som sagt er det dog ikke kun hvad angår den økonomiske magtkoncentration at kritikken hagler<br />
ned over det konservative parti og dets leder. Der synes også at herske den udprægede opfattelse,<br />
blandt <strong>politik</strong>erne fra alle de andre partier, at PP bruger de offentlige medier til politiske formål.<br />
Midt i valgkampen anklager de f.eks. under fælles flag den statslige TV-kanal RTVE for at tildele<br />
PP alt for meget plads i nyhedsudsendelserne i forhold til de resterende partier, og beskylder direkte<br />
stationens ledelse for at ”seguir los dictados del Gobierno”. 84 Beskyldningen følges samtidig op af<br />
en klar fordømmelse af hvad partierne opfatter som ”un atentado sin precedentes a la democracia”. 85<br />
Hvad der gør anklagen yderst radikal, er netop det indskudte sin precedentes. En mulig tolkning,<br />
hvis man tænker i det <strong>spansk</strong>e demokratis historiske baner, og det lægger brugen af sin precedentes<br />
netop op til, er at selv militærkupforsøget i 1981 ikke kommer op på niveau med den ”manipulación<br />
institucionalizada” 86 , som partierne mener at PP gør sig skyldig i. Hvorvidt denne tankeforbindelse<br />
har været intenderet, er tvivlsomt, men selv om den blot er et udtryk for min association,<br />
understreger den alvoren i anklagen: demokratiet er i alvorlig fare med PP på magtens trone.<br />
Det virker også som om anklagerne har en selvforstærkende kraft, for et par dage senere<br />
hævder den catalanske præsident Jordi Pujol at tale på alles vegne, da han udtaler sig på følgende<br />
måde i forbindelse med offentliggørelsen af en opinionsundersøgelse fra det statslige analyseinstitut<br />
Centro de Investigaciones Sociológicos:<br />
”’Todos coinciden’ en que la encuesta del Centro de Investigaciones Sociológicos<br />
(CIS) hecha pública el viernes ‘estaba maquilada a la baja para el PP’”. 87<br />
Argumentationen går på at regeringen, i undersøgelsen, har fået gjort deres forspring i valgkampen<br />
mindre end det egentlig er, for at undgå at nogle af dets vælgere bliver hjemme fordi de anser valget<br />
83 Ibid.<br />
84 El País – Cifuentes, Pedro: 03-03-00 (ID027)<br />
85 Ibid.<br />
86 Ibid.<br />
38
for vundet på forhånd. Ad denne vej tilføjes instituttet på den liste af statslige medier, som anklages<br />
for at være i lommen på regeringen. Med brugen af todos coinciden formår Pujol desuden at<br />
fremstille dette som en alment accepteret opfattelse af hvordan PP-regeringen forvalter magten.<br />
Anklagen, som ikke følges op af nogle konkrete indicier, synes at følge sin egen logik: hvis<br />
regeringen har udnyttet den statslige TV-kanal, har den sikkert også udnyttet andre statslige<br />
institutioner til egne formål.<br />
Det spørgsmål der efterhånden trænger sig på er, hvad denne kritik af PP’s antidemokratiske<br />
sindelag overhovedet har at gøre med fortidsdiskursen i <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong>. Kan det ikke med god ret<br />
hævdes at de ovenstående citater snarere repræsenterer en demokratidiskurs uden relation til<br />
fortiden, og at det blot er undertegnede der etablerer en diskursiv forbindelse mellem denne og<br />
fortidsdiskursen? Hvis man f.eks. analyserer Almunias ”valgmanifest” som autonom tekst uden<br />
tilknytning til dens diskursive og sociale kontekst – jf. Faircloughs diskursive og sociale praksis –<br />
er svaret umiddelbart bekræftende. Faircloughs teori, som dette speciale bygger på, er dog netop at<br />
de enkelte tekster indgår i en større diskursiv struktur – altså at de ikke bør analyseres uafhængigt af<br />
hinanden.<br />
Man behøver blot at kaste et blik på nogle af de artikler der allerede er blevet analyseret i<br />
forbindelse med franquismediskursen, for at danne sig et indblik i hvor nært ovenstående kritik af<br />
PP er forbundet med fortiden. Bl.a. fremgik det ret klart i citatet på side 33 fra Felipe González,<br />
hvor han hævdede at der under Aznars fireårige regeringsperiode var sket en større<br />
magtkoncentration, end der på noget tidspunkt havde eksisteret under Francos diktatur. Hermed<br />
synes det underforstået at Aznar faktisk forekommer González at være værre end Franco. Også det<br />
efterfølgende eksempel på samme side, med Juan Carlos Rodríguez Ibarras kritik af PP’s udnyttelse<br />
af medierne, tager udgangspunkt i en eksplicit sammenligning af Aznars regeringsperiode med<br />
1960’ernes franquistiske Spanien.<br />
Men kritikken går længere end de blotte sammenligninger, eftersom det påpeges fra flere<br />
sider at de konservative simpelthen ikke kan slippe deres franquistiske træk – at dette<br />
antidemokratiske sindelag ligger dybt rodfæstet i deres natur. Dette synspunkt finder sit mest<br />
radikale udtryk hos den tidligere citerede galiciske <strong>politik</strong>er Manuel Beiras 88 , men er f.eks. også<br />
underforstået i en passage fra et manifest – underskrevet af diverse kulturelle personligheder – som<br />
offentliggøres midt i valgkampen, under tilstedeværelse af Almunia og Frutos:<br />
”’Desde 1996 nos hemos encontrado de nuevo con las viejas actitudes de la derecha<br />
histórica, convencida de su derecho a usar lo público al servicio de sus intereses<br />
87 El Mundo – U.f.: 05-03-00 (ID143)<br />
88 Se side 29-30<br />
39
privados’”. 89<br />
Som det fremgår, vedbliver de ”gamle holdninger”, ifølge manifestets argumentation, at dominere<br />
inden for det konservative partis egne rækker.<br />
Meget taler således for at bekymringen for demokratiet, som kommer til udtryk gennem<br />
holdningen til PP, er nært forbundet med franquismediskursen, men eksisterer der en lignende<br />
relation mellem demokrati og felipismediskurs?<br />
Hvis man ser på den kontrastrelation som Aznar etablerer mellem PSOE og PP, er det tydeligt<br />
at han opfatter PSOE’s daværende måde at håndtere magten på som primært negativ. Men at han<br />
forbinder partiet med noget decideret antidemokratisk, synes der ikke umiddelbart at være nogle<br />
særlige tegn på. Han gør dog omvendt meget ud af at understrege at PSOE ikke evner at forvalte<br />
demokratiet, hvilket bl.a. ses i et større interview med Aznar i El Mundo fra begyndelsen af<br />
valgkampen, hvor følgende passage er taget fra:<br />
”Pregunta. – Cuando estaba en la oposición reclamó el inicio de una ‘segunda<br />
transición’. ¿El concepto sigue siendo válido?<br />
Respuesta. – esa es una expresión de mejora y de perfeccionamiento (…). Cuando<br />
nosotros llegamos al Gobierno vivimos a continuar la Historia de España y la de<br />
nuestra democracia. Lo que queremos es mejorarla, normalizar la vida política. 90<br />
(min fremhævning)<br />
Som det ses argumenterede Aznar, før han kom til magten i 1996, for at landet skulle gennemgå<br />
endnu en transition, der gik ud på at forbedre demokratiet og normalisere det politiske liv. Med<br />
kontrastrelationen in mente, hvor PP symboliseres af nutid, lys, fremskridt og stabilitet, synes Aznar<br />
at hævde at have gennemført dette projekt. Omvendt ville en ny PSOE-regering, set fra Aznars<br />
perspektiv, indebære en regression til et ustabilt demokrati med udpræget risiko for korruption og<br />
arbejdsløshed. Selv om han sjældent siger det direkte, ligger der ofte i hans udtalelser en<br />
underforstået anklage mod PSOE der går ud på at de, hvis de får magten, vil udnytte den til egen<br />
fordel. Dette ses eksempelvis i den tidligere citerede passage 91 , hvor han hævder at socialisternes<br />
eneste ambition med magten er at vende tilbage til fortiden. Herved får han insinueret at partiet<br />
deltog aktivt i korruptionen – og altså bevidst lod hånt om demokratiets udvikling.<br />
Selv om de udtalelser der fokuserer på demokratiet, således ikke altid indeholder direkte<br />
henvisninger til fortiden – det være sig franquismen eller ”felipismen” – så ligger den alligevel<br />
meget ofte som et underforstået referencepunkt, og fungerer på den måde som et underbyggende<br />
argument.<br />
89 El País – Cué, Carlos E.: 03-03-00 (ID025)<br />
90 El Mundo – Ramírez, Pedro J. et.al.: 27-02-00 (ID117)<br />
91 Se side 34<br />
40
Det bør derfor stå klart at demokratiet udgør det helt centrale kernesymbol i den diskursive ramme:<br />
hovedårsagen til at de to perspektiviske fortidsdiskurser overhovedet artikuleres, skyldes at de<br />
fungerer som argumentative redskaber, som <strong>politik</strong>erne kan bruge til at så tvivl om hinandens<br />
demokratiske sindelag. Som det skal ses i det følgende, handler det dog ikke alene om at<br />
repræsentere en demokratisk mentalitet. Det er nemlig karakteristisk at det demokrati der idealiseres<br />
af <strong>politik</strong>erne, er kendetegnet ved et særligt sæt af værdier. Disse værdier, skal der argumenteres<br />
for, stammer fra den politiske kultur der blev dyrket under den <strong>spansk</strong>e transition. Det er de værdier<br />
der blev omtalt i forbindelse med anvendelsen af analysemodellen på den <strong>spansk</strong>e transition 92 . Hvad<br />
der hævdes, er at dette demokratiske ”værdisæt” har en specifik <strong>spansk</strong> karakter, og har relation til<br />
den <strong>spansk</strong>e nations fortid. Det betyder ikke at det <strong>spansk</strong>e demokrati ikke på samme tid er<br />
repræsenteret ved nogle mere universelle demokratiske værdier som eksempelvis folkesuverænitet<br />
og universel stemmeret. Det der springer i øjnene, er dog netop at de værdier der artikuleres oftest<br />
og mest ihærdigt, er de der har relation til transitionen.<br />
Et af de områder hvor denne tendens skinner markant igennem, er hvad der kan karakteriseres<br />
som den ideologiske kamp om at tilhøre midten i <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong>. Denne tradition kan føres tilbage<br />
til den <strong>spansk</strong>e transition, hvor eksempelvis partiet Unión de Centro Democrático i 1977 førte<br />
valgkamp under sloganet ”The Center is Democracy”. 93 Tendensen ses i det føromtalte interview<br />
med Aznar, hvor han betegner PSOE’s og IU’s fælles valgprogram på følgende vis.<br />
”Es la primera vez que alguien pretende ser alternativa decentrándose y<br />
radicalizándose. A mí eso me parece una vergüenza. La vida política y social<br />
española requiere fuertes posiciones desde el centro político, capaz de apostar<br />
por los equilibrios, por el progreso, por la pluralidad. La radicalización es un<br />
error y la estrategia del perdedor.” 94<br />
Hvad der er særligt interessant ved citatet, er at Aznar specificerer at netop det <strong>spansk</strong>e politiske og<br />
sociale liv nødvendiggør en stærk center<strong>politik</strong>, som kan holde de ekstreme, decentrerende kræfter i<br />
skak. At han opfatter sig selv og PP som dette centrum, er åbenlyst, ligesom at IU og PSOE tilhører<br />
de kræfter der ønsker at bringe det <strong>spansk</strong>e demokrati ud af sin ligevægt. Det er oplagt at spørge,<br />
om udtalelserne repræsenterer en indre frygt for at landet skal komme ud i en ny national konflikt.<br />
Hvis man ser på en kommentar, som Aznar kommer med angående eksistensen af en<br />
venstreorienteret koalition i det regionale parlament på de Baleariske øer, synes den i hvert fald at<br />
understrege at fortidens uenigheder optager en fast plads i hans sind. Han ser en parallel mellem<br />
denne koalition og PSOE’s og IU’s fælles regeringsprogram til det nationale parlament, og<br />
karakteriserer det som ”una expresión de lo que es mirar para atrás, volver atrás y el regreso” og<br />
92 Se side 21<br />
93 Edles, 1998:54<br />
94 El Mundo – Ramírez, Pedro J. et.al.: 27-02-00 (ID117)<br />
41
tilføjer: ”tiene el peligro de que obliguen a España a poner en práctica políticas del pasado”. 95 Som<br />
det tidligere er blevet nævnt, stopper Aznars referencer til fortiden tidsmæssigt ved transitionen,<br />
men her virker det som om han for en gangs skyld tænker længere tilbage. Hvor implicit den<br />
historiske reference end er, er der meget der taler for at han har venstrekoalitionen Folkefronten fra<br />
1936 i tankerne. Grunden til dette er at en sådan koalition ikke er forekommet tidligere i det<br />
nuværende <strong>spansk</strong>e demokrati, og, af logiske årsager, heller ikke under det franquistiske diktatur.<br />
Omvendt er det lidt sværere at tolke hvad han lægger i den anden sætning. Skal den forstås som en<br />
trussel; at det kan være nødvendigt at tage mere autoritære midler i brug mod denne<br />
venstreorienterede fare for demokratiet? Eller skal den forstås som bekymring; at det kan føre til en<br />
konflikt, hvis politiske konsekvenser ikke kan overskues? Noget tyder på at Aznar netop ønsker at<br />
tilhøreren skal føle denne usikkerhed: at en stemme på PSOE eller IU bringer det <strong>spansk</strong>e<br />
demokrati tilbage på en usikker kurs, mens PP står for stabilitet og ligevægt.<br />
Aznar er dog ikke alene om at idealisere midten i <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong>. Selv om PSOE og IU går til<br />
valgkamp under fællesprædikatet Izquierda plural, omtaler de konsekvent PP og dets ledende<br />
personer som derecha og derechas 96 , og forsøger dermed at skubbe partiet væk fra midten. Modsat<br />
PP gør de ikke selv eksplicit krav på at tilhøre midten, hvilket til dels kan forklares med IU’s<br />
modvilje mod at støde sine mest venstreorienterede vælgere fra sig. For dog ikke at blive forvekslet<br />
med en yderliggående venstrekoalition, eller give associationer til Folkefronten og det tilspidsede<br />
politiske klima i 1936, fungerer adjektivet plural som et billede på koalitionens samarbejdsvillige<br />
sindelag. Ad denne omvej tilstræber de at give et indtryk af sig selv som en enhed der ønsker at<br />
skabe brede kompromisser – altså hvad der grundlæggende kan karakteriseres som essensen af<br />
midter<strong>politik</strong>. Adjektivet plural, og dets substantiviske pendant pluralidad, var også et af de ord,<br />
der ofte blev brugt under transitionen, hvilket ses ved at det indgår i Edles’ ”kulturelle landkort” 97 .<br />
Udover dets lidt særegne konnotationer i koalitionens navn, repræsenterer det også tolerance over<br />
for det <strong>spansk</strong>e samfunds kulturelle mangfoldighed, samt respekt for politiske modstanderes<br />
synspunkter. I det hele taget er det et ord som optræder særdeles ofte i løbet af valgkampen i<br />
forskellige forbindelser, og det er tydeligt at mange af <strong>politik</strong>erne gør meget for at blive associeret<br />
med det. Det forklarer ligeledes hvorfor Aznar i citatet ovenfor 98 også gør krav på at repræsentere<br />
dette ord. Det er dog PSOE og IU der anvender termen hyppigst, mens PP primært læner sig op ad<br />
centrista/centrismo for at fremhæve deres moderate egenskaber.<br />
Det er imidlertid ikke kun de nationale partier, som fokuserer på moderation. Det ses f.eks. i<br />
en artikel fra El Mundo hvor præsidentkandidaten Xavier Trias fra CiU, der ofte har støttet PP i<br />
95 El Mundo – Gurruchaga, Carmen: 27-02-00 (ID121)<br />
96 Se f.eks. El País – Almunia, Joaquín: 25-02-00 (ID007)<br />
97 Edles, 1998:44 (figur 4.2)<br />
98 Se side 41<br />
42
parlamentet, betegner CiU’s rolle som ”’moderador’ de los ’tics derechistas’ del PP”. 99 Samme<br />
tendens så man hos den catalanske præsident, Jordi Pujol, i et tidligere omtalt eksempel, hvor han<br />
giver indtryk af at ville lægge en dæmper på den hårde tone mellem PP og PSOE. 100<br />
Med ovenstående diskussion in mente er det er nu muligt at indplacere resultatet af de hidtil<br />
analyserede tekster i analysemodellen, der kommer til at fremstå således:<br />
Figur 4: Politikernes artikulering af fortidsdiskursen (eksl. Baskerlandet)<br />
Som det fremgår, fylder franquismen noget mere i det samlede billede end felipismen, illustreret<br />
ved størrelsesforholdet mellem de to kasser. Desuden er felipisme sat i gåseøjne for at markere at de<br />
<strong>politik</strong>ere der gør brug af González-regeringens forvaltning af magten i deres argumentation, ikke<br />
tildeler den dette prædikat.<br />
Begge perspektiviske diskurser bruges som negativt ladede argumenter, der på den ene side<br />
skal demonstrere den politiske modstanders antidemokratiske mentalitet, og på den anden side<br />
understrege deres eget demokratiske sindelag. Her kommer kernesymbolerne ind som de positive<br />
elementer i den diskursive ramme. Først og fremmest er der selve demokratiet, der må siges at<br />
udgøre det helt overordnede positive symbol. Dette symbol er på sin side forbundet med to værdier<br />
99 El Mundo – Manchon, Manel: 27-02-00 (ID148)<br />
100 Se side 36<br />
43
centrismo og pluralidad 101 , som i kraft af deres konstante artikulering i valgkampen også må siges at<br />
få karakter af symboler. De symboliserer en moderat politisk mentalitet, som begge partier ønsker<br />
skal repræsentere dem udadtil. Centrismo og pluralidad gør sig i øvrigt bemærket ved at have<br />
relation til den <strong>spansk</strong>e transitions politiske kultur.<br />
Efter nu at have afsluttet første del af analysen, fortsættes der med den del der beskæftiger sig med<br />
Baskerlandet, hvorefter det er muligt at se <strong>politik</strong>ernes rolle i sin totalitet.<br />
Politikernes rolle – regionalt niveau<br />
Perspektivisk fortidsdiskurs – franquisme<br />
Som omtalt i indledningen til analysekapitlet fremtræder fortidsdiskursen lidt anderledes, så snart<br />
den artikuleres i forbindelse med den politiske diskussion af de problemer der vedrører<br />
Baskerlandet: mere specifikt spørgsmålet om graden af baskisk selvstændighed og den fortsatte<br />
aktive tilstedeværelse af den baskiske terrororganisation ETA. Mens fortidsdiskursen på det<br />
statslige niveau præges af to fortidsperspektiver – franquisme og felipisme – er den i diskussionen<br />
om Baskerlandet fokuseret på franquismen.<br />
Den helt centrale <strong>politik</strong>er i artikuleringen af franquismediskursen i spørgsmål vedrørende<br />
Baskerlandet er formanden for det moderate baskiske nationalistparti Partido Nacionalista Vasco<br />
(PNV), Xabier Arzalluz, der næsten dagligt i valgkampen citeres for referencer til franquismen. Han<br />
er i øvrigt også en af de meget få baskiske <strong>politik</strong>ere der citeres regelmæssigt i de to store nationale<br />
aviser, hvilket må siges at være bemærkelsesværdigt, eftersom han ikke selv opstiller til valget.<br />
Følgende uddrag er taget fra en reportage fra PNV’s sidste vælgermøde, hvor han opsummerer sit<br />
indtryk af PP og partiets måde at regere på:<br />
”[Arzalluz] observa ’signos de neofranquismo’ en la actitud política que está<br />
manteniendo el Gobierno del Partido Popular. Para Arzalluz, los miembros del<br />
Gobierno ‘siguen siendo los mismos de la nomenclatura franquista’ que sólo<br />
entienden de ‘autoridad e imposición’ (…) ‘Van a conseguir lo que antes<br />
conseguieron con el levantamiento militar del 18 de julio’, señaló Arzalluz,<br />
utilizando para ello el ejemplo de la medida adoptada por la Diputación<br />
alavesa, en manos del PP, al suprimir el modelo de enseñanza D, en euskara,<br />
en la parte inicial de la enseñanza infantil” 102 . (min indsættelse)<br />
Arzalluz’ argumentation følger i store træk den som Beiras baserede sig på i et tidligere eksempel:<br />
PP har de samme aspirationer som franquismen i sin tid havde, men nu forsøger de at opnå den<br />
totale magt ved at misbruge demokratiet, i stedet for at anvende fysisk magt som ved<br />
militærkupforsøget den 18. juli 1936. Der er dog den forskel, at mens Beiras lader til at tro på at<br />
101 Jeg har i selve analysemodellen undladt at oversætte kernesymbolerne, på nær demokrati, ud fra den opfattelse at en<br />
oversættelse vil betyde en reducering af de mangfoldige konnotationer som nogle af ordene har på <strong>spansk</strong>.<br />
44
forfatningen i sidste ende forhindrer denne neofranquisme i at få fodfæste, så synes Arzalluz at<br />
mene at PP allerede er godt i gang med at etablere grundstenene til en ensretning af det <strong>spansk</strong>e<br />
samfund. Det ses af det eksempel han giver, hvor det PP-dominerede amtsråd i Álava har besluttet<br />
at afskaffe undervisningen i baskisk for børn under 6 år.<br />
I det hele taget lægger han ikke skjul på at han anser de konservative <strong>politik</strong>ere i PP for<br />
direkte arvtagere til franquismen, og at de i realiteten er klar til at tage hårdere metoder i brug, hvis<br />
ikke de får gennemtrumfet deres vilje. Således forsikrer han i starten af valgkampen: ”a veces [PP]<br />
dan miedo y parece que van a volver al 18 de julio, enseñandonos su verdadera cara” 103 (min<br />
indsættelse). Dette radikale synspunkt akkompagneres løbende af mere moderate udtalelser, som på<br />
den ene side hævder at PP bruger medierne til at føre hetz mod den baskiske nationalisme, og på<br />
den anden side påpeger ”autoritære” og ”højreorienterede” træk hos partiet og dets ledende<br />
personligheder. F.eks. sammenligner han PP’s brug af medierne med ”la prensa del movimiento” 104<br />
– med henvisning til det organ der styrede censur og propaganda under Franco. Et eksempel på den<br />
anden tendens ses i det følgende uddrag:<br />
”[Arzalluz] se confesó ‘preocupado’ a causa de que ’se les ve [a PP] cada vez<br />
más la cara del facha, una mentalidad no democrática que responde al régimen<br />
anterior’, acusando al gobierno de confundir ‘el Estado de Derecho, con un<br />
Estado de derechas’” 105 . (mine indsættelser)<br />
Som Beiras insisterer han, gennem brugen af udtrykket facha der er talesprog for fascist, på at<br />
etablere synonymi mellem franquismen – el régimen anterior – og fascisme. Herved får han<br />
understreget at selv om franquismen definerede sig selv som autoritært regime, så havde den, ifølge<br />
PNV-formandens udsagn, en grundlæggende fascistisk karakter, og er derfor sammenlignelig med<br />
eksempelvis nazismen. Denne latente tolkning overføres i samme åndedrag på det konservative<br />
partis politiske metoder, som han med det <strong>spansk</strong>e ordspil – Estado de Derecho vs. Estado de<br />
derechas – hævder forveksler retsstaten med en højreorienteret stat, der ikke respekterer<br />
demokratiet.<br />
Arzalluz er dog langtfra alene blandt de baskiske <strong>politik</strong>ere om at benytte sig af franquismen til at<br />
kritisere PP. Partifællen og PNV’s hovedkandidat til det <strong>spansk</strong>e parlament, Iñaki Anasagasti,<br />
refererer også indimellem til franquismen, som han mener stadig præger de konservatives<br />
tænkemåde:<br />
102 El Mundo – Gorostidi, Iñaki: 11-03-00 (ID113)<br />
103 Deia – Buján, Laura: 29-02-00, s. 4.<br />
104 Deia – Dávila, Cirilo: 11-03-00, s. 2.<br />
105 Deia – García de Bikuña, N.: 28-02-00, s. 4.<br />
45
”’la democracia se lleva en las venas, se ejercita, y estos hijos de la dictadura<br />
franquista poco están haciendo por ella, intentando presentar un País en blanco<br />
y negro. ¡Pues no! Este País nuestro está lleno de color’”. 106<br />
Anasagasti benytter sig her af en ganske interessant metafor: demokratiet gøres til en del af den<br />
menneskelige organisme; det er noget man har i blodet, og som man nedarver fra sine forældre i det<br />
omfang disse også ”havde det i blodet”. Over for dette står los hijos de la dictadura franquista –<br />
dvs. de ledende personer i PP – som på grund af deres fædres tilknytning til Franco ikke har arvet<br />
de demokratiske værdier, og derfor heller ikke forstår at praktisere dem. De negative sider ved de<br />
konservative <strong>politik</strong>ere understreges yderligere af at de kun kan se tingene i sort og hvidt. De evner<br />
ikke at se landets farverige nuancer – et billede på dets kulturelle forskelle, en evne som kun de<br />
”biologiske” demokrater er udstyret med.<br />
Han sekunderes af en anden valgkandidat fra PNV, Juan José Otxoa de Eribe, der mener at PP<br />
er forankret i fortiden, og at partiet kun ”’tiene la voluntad de arrasar y llegar al pensamiento único<br />
franquista’”. 107 Han er derfor også særdeles skeptisk over for PP’s tidligere omtalte<br />
selviscenesættelse som centerparti, hvilket karakteriseres på følgende måde:<br />
”’Nos quieren vender un espectro que empieza en el centro y termina en la<br />
izquierda, que en este país no hay derecha ni extrema derecha. Pues existe (…)<br />
está incorporada en las filas del PP y se deja sentir en este momento’. El candidato<br />
del PNV tachó de ’ideas fascistas’ las que ’subyacen en muchas decisiones de<br />
algunas dirigentes del PP’”. 108<br />
Også <strong>politik</strong>ere fra andre partier end PNV benytter sig af franquismediskursen. F.eks. understreger<br />
formanden for det moderate baskiske nationalistparti Eusko Alkartasuna (EA), Begoña Errazti, efter<br />
at have kritiseret ETA’s visioner, at partiet på den anden side heller ikke ønsker ”’la España una<br />
grande y libre de los herederos del franquismo’”. 109 Talsmanden for det radikale nationalistparti<br />
Euskal Herritarrok (EH), Arnoldo Otegi, hævder på sin side at PP anvender den samme metode som<br />
i 1936 for at nå magten for enhver pris 110 , uden dog at specificere om han tænker på Francos<br />
kupforsøg, eller det særdeles polariserede politiske klima som ledte hen til det.<br />
Som det fremgår af eksemplerne, bruges franquismediskursen mere aktivt blandt de baskiske<br />
<strong>politik</strong>ere end af <strong>politik</strong>erne fra de øvrige partier, med undtagelse af Beiras fra BNG. Det der<br />
adskiller dem fra de øvrige, er ikke blot ekspliciteringen af henvisningerne, som generelt er meget<br />
mere markante og åbenlyse hos de baskiske <strong>politik</strong>ere, men også omfanget af deres gentagelse.<br />
Hvor eksempelvis Almunia tilsyneladende kun henviser til Franco-tiden en enkelt gang, synes<br />
106 Deia – Buján, Laura: 04-03-00, s. 4.<br />
107 Deia – Ugarriza, Raquel: 08-03-00, s. 12.<br />
108 Deia – Ugarriza, Raquel: 01-03-00, s. 4.<br />
109 Deia – U.f.: 04-03-00, s. 10.<br />
46
Arzalluz at gøre det næsten dagligt i løbet af valgkampen. Som følge heraf vokser det samlede<br />
indtryk af franquismediskursens dominans blandt de perspektiviske diskurser også markant. Et<br />
interessant spørgsmål i den henseende er om diskussionen af de baskiske problemer genererer<br />
yderligere perspektiviske diskurser, eller om det bliver ved franquismen.<br />
Perspektivisk diskurs – terrorisme<br />
Som overskriften til dette afsnit lader forstå, eksisterer der en perspektivisk diskurs i den diskursive<br />
ramme, der ikke refererer til en fortidig begivenhed eller epoke, men til terrorisme. For at forstå den<br />
høje grad af polarisering af partierne i forbindelse med de baskiske spørgsmål, anser jeg det dog for<br />
nødvendigt kort at opridse de umiddelbare årsager hertil, før der ses nærmere på<br />
terrorismediskursen.<br />
Forhistorien findes overordnet set i to begivenhedsforløb 111 . Det første begynder et par dage før<br />
valgkampens officielle start, hvor den baskiske terrororganisation ETA myrder den socialistiske<br />
<strong>politik</strong>er, Fernando Buesa, og dennes livvagt. 112 Ved den efterfølgende begravelse opstår der en<br />
negativ stemning, som udmønter sig i tilråb mod den baskiske præsident, Juan José Ibarretxe, der<br />
beskyldes for indirekte at være skyld i de voldsomme begivenheder i regionen. 113 Ved en<br />
demonstration mod ETA et par dage efter begravelsen, krystalliserer den politiske uenighed sig ved<br />
at demonstrationen splittes i to fraktioner: PP og PSOE på den ene side, og PNV og EA på den<br />
anden side. 114 Den umiddelbare årsag er uenighed om demonstrationens ordlyd, men situationen<br />
afspejler en dybere konflikt mellem de baskiske og de nationale partier, der går tilbage til 1998.<br />
I 1998 skaber PNV i samarbejde med bl.a. IU og en række baskiske politiske og sociale<br />
organisationer en aftale – Lizarra-aftalen 115 , som i sit udgangspunkt holder alle muligheder åbne<br />
med henblik på en løsning af de baskiske problemer – herunder også øget baskisk selvstændighed<br />
og dialog med ETA. Som følge heraf forlader PNV den hidtil gældende antiterrorpagt med PP og<br />
PSOE – Ajuria Enea-pagten 116 – bl.a. fordi pagten efter 10 års eksistens ikke har fået bugt med<br />
terrorismen. På trods af at Lizarra-aftalen medfører en ca. 15 måneder lang våbenhvile fra ETA,<br />
underskrives aftalen aldrig af PP og PSOE. Disse ser den som et udtryk for at PNV er blevet mere<br />
radikal, og har tilnærmet sig ETA’s og dets politiske gren, Euskal Herritarroks (EH) nationalistiske<br />
visioner, og mener at aftalen bidrager til at legitimere ETA’s politiske metoder. Dette til trods for at<br />
110<br />
Deia – Dávila, Cirilo: 07-03-00, s. 12.<br />
111<br />
Dette skal ikke forstås som et generelt resumé af årsagerne til den baskiske konflikt, der har en lang og kompliceret<br />
historie (Linz, 1986), men blot som et resumé af de begivenheder der forekommer mig at have haft direkte indflydelse<br />
på <strong>politik</strong>ernes retorik under valgkampen i 2000.<br />
112<br />
El País – Gorospe, Pedro: 23-02-00. (ID089)<br />
113<br />
El País – Guenaga, Aitor: 25-02-00. (ID008)<br />
114<br />
El País – Martínez, Isabel C.: 26-02-00. (ID090)<br />
115<br />
El Acuerdo de Lizarra-Garazi<br />
47
aftalen kræver et stop for alle voldshandlinger som præmis for at indgå i dialog. Et par måneder før<br />
valgkampen har ETA genoptaget terroraktionerne, men PNV vægrer sig ved at skrotte aftalen, som<br />
man mener har skabt et solidt grundlag for en løsning.<br />
Årsagerne til terrorismediskursen er, ifølge min opfattelse, tæt forbundet med ovenstående<br />
begivenheder, og manifesterer sig på to måder.<br />
For det første kommer den implicit til udtryk i de baskiske <strong>politik</strong>eres brug af<br />
franquismediskursen. Faktisk synes den omfattende brug af franquismediskursen blandt baskerne<br />
primært at skyldes deres indtryk af at regeringen, i samarbejde med de nationale <strong>spansk</strong>e medier,<br />
kører en hetz mod baskisk nationalisme og forsøger at gøre nationalisme lig med terrorisme. Det er<br />
blandt andet det der får Arzalluz til at beskrive den <strong>spansk</strong>e presse som prensa del movimiento i<br />
citatet ovenfor, men i andre situationer kommenterer han også direkte dette forhold:<br />
”Arzalluz afirmó que el PNV ’no se va a asustar por esta nueva táctica de Aznar<br />
contra el PNV, de igualar nacionalismo y terrorismo y de echarnos a la sociedad<br />
española encima’”. 117<br />
Synonymiseringen af den moderate baskiske nationalisme med terrorismen kritiseres også af andre<br />
baskiske <strong>politik</strong>ere, heriblandt Iñaki Anasagasti 118 , og som det fremgik i analysen af<br />
franquismediskursen, synes de fleste baskiske <strong>politik</strong>ere efter alt at dømme at føle sig forfulgt som<br />
man blev det under Franco.<br />
For det andet understreges terrorismediskursens gennemslagskraft i adskillige konkrete<br />
eksempler på at især PP-<strong>politik</strong>erne aktivt forsøger at skabe denne synonymi. Det afspejler sig bl.a.<br />
i det følgende uddrag fra et interview i El Mundo med den <strong>spansk</strong>e indenrigsminister, Jaime Mayor<br />
Oreja, der sammen med Aznar er en af de hårdeste kritikere af PNV’s politiske kurs:<br />
”[pregunta:] La fotografía en el País Vasco no parece muy alentadora.<br />
[Respuesta:] Vamos a lo que diseño el frente de Estella 119 , al escenario de una<br />
sociedad más dividida por una estrategia compartido entre el partido de Gobierno<br />
[PNV] y ETA. Vamos a una situación en la que ETA muestra su fuerza a través de<br />
sus bombas y el PNV y la parte del frente del Estella que le corresponde demostrar<br />
su fuerza en las urnas.“ 120 (mine indsættelser)<br />
Som det fremgår, påstår Oreja eksistensen af en fælles strategi mellem PNV og ETA – en strategi<br />
som ifølge PP har til målsætning at opnå baskisk selvstændighed. Der er to sproglige aspekter ved<br />
citatet som skal påpeges.<br />
116 El Pacto de Ajuria Enea<br />
117 Deia – Buján, Laura: 29-02-00, s. 4.<br />
118 Deia – Buján, Laura: 04-03-00, s. 4.<br />
119 Estella er det <strong>spansk</strong>e navn for den baskiske by Lizarra, hvor aftalen blev underskrevet<br />
120 El Mundo – Garea, Fernando & Gorostidi, Iñaki: 08-03-00. (ID164)<br />
48
For det første betegner indenrigsministeren Lizarra-aftalen som en front. Herved fratager han<br />
aftalens intention om dialog sin positive værdi, og forsøger i stedet at give et indtryk af den som en<br />
yderliggående, ekstremistisk pagt, der har det konspiratoriske formål at splitte det <strong>spansk</strong>e<br />
demokrati for at skabe en baskisk nation. Gennem synonymien opnår han at legitimere PP’s hårde<br />
linie over for PNV: for hvis der eksisterer en konspiration mellem den moderate baskiske<br />
nationalisme og terrororganisationen ETA, er spanierne nødt til at sætte hårdt mod hårdt, hvis de vil<br />
forsvare deres demokrati.<br />
For det andet har synonymiseringen den yderligere effekt at PNV associeres med en<br />
antidemokratisk mentalitet. Dette understreges på implicit vis i citatet gennem en sofistikeret<br />
erstatningsmanøvre. Traditionelt har rollen i baskisk <strong>politik</strong> som ETA’s politiske gren været spillet<br />
af partiet Euskal Herritarrok 121 . Når de <strong>spansk</strong>e partier tidligere agiterede for en fælles pagt mellem<br />
”de demokratiske partier” mod ETA, indbefattede denne rubricering også PNV. EH stod derimod<br />
udenfor fordi det kategorisk nægtede at fordømme ETA’s voldshandlinger, og repræsenterede af<br />
den årsag et antidemokratisk sindelag. I det ovenstående citat er EH imidlertid gledet ud af billedet,<br />
og dets rolle overtaget af PNV. Eftersom PNV er den største politiske repræsentant for den<br />
moderate baskisk nationalisme er det indlysende at denne erstatningsmanøvre indebærer en<br />
kriminalisering af nationalistiske synspunkter: baskisk nationalisme gøres, per se, til en trussel mod<br />
demokratiet, hvorved den relativt store andel af baskerne der stemmer på de moderate baskiske<br />
nationalistpartier, PNV og EA, implicit gøres til antidemokrater.<br />
Som det står klart, drejer den diskursive kamp sig også for Baskerlandets vedkommende om<br />
demokratiet som det centrale kernesymbol. Begge sider – centreret omkring de to ledende<br />
opponenter i konflikten, PP og PNV – forsøger konstant at fremmane et billede af modstanderen<br />
som antidemokratisk. I modsætning til kampen mellem PP og PSOE er der dog den forskel at den<br />
ene af de perspektiviske diskurser ikke drager på en fortidig begivenhed, men på terrorisme. Dette<br />
er en illustration af hvor kompleks den samlede diskursive struktur – dvs. fortidsdiskursen i sin<br />
helhed – kan være. Den umiddelbare årsag til at PP ikke anvender fortiden som retorisk middel mod<br />
PNV, skal sandsynligvis findes i at netop PNV har en relativ uplettet fortid, og at partiet traditionelt<br />
er gået ind for en fredelig og demokratisk løsning på regionens problemer. Herudover har partiet, og<br />
baskerne generelt, historisk set spillet offerrollen – frem for alt symboliseret i Picassos’ Guernica,<br />
der skildrer tyskernes bombning af den baskiske by under den <strong>spansk</strong>e borgerkrig. 122 PP er derfor<br />
nødt til at søge andre veje hvis de vil undergrave PNV’s troværdighed som demokratisk parti, og<br />
her åbner Lizarra-aftalen op for den mulighed at forbinde partiet med terror.<br />
121 Tidligere Herri Batasuna<br />
122 Se Deia – U.f.: 29-02-00, s. 5 for et eksempel på hvordan dette udnyttes af EA.<br />
49
Diskursiv ramme – spaltningen af demokratiet som kernesymbol<br />
Mens der mellem de andre politiske partier på det statslige niveau forekom at være relativ enighed<br />
om indholdet af demokratiet, synes symbolet på det regionale niveau at være truet af en splittelse.<br />
Det handler ikke kun om at udvise demokratisk sindelag, men også om at definere hvad det<br />
”rigtige” demokrati er.<br />
Dette står især klart hos de konservative <strong>politik</strong>ere, frem for alt Aznar, der gør sig følgende<br />
betragtninger angående PNV’s underskrivelse af Lizarra-aftalen:<br />
”reprochó a este partido que ’se ponga medallas por ser los únicos que se han<br />
movido. Y sí, se han movido para romper con la Constitución, para enterrar el<br />
Estatuto (…) para romper con todo lo que no es el entorno de ETA’”. 123<br />
Citatet eksemplificerer essensen i Aznars anklager: underskrivelsen af Lizarra-aftalen indebærer<br />
automatisk at PNV har ”brudt med den <strong>spansk</strong>e forfatning” – symbolet på den <strong>spansk</strong>e nations<br />
fredelige sameksistens efter transitionens gennemførelse. Herudover anklages de for at have<br />
”begravet” el Estatuto – den baskiske særlov, der giver regionen en række autonome beføjelser.<br />
Han formår på denne facon at associere Lizarra-aftalen med døden, mens forfatningen og særloven<br />
”sakraliseres”, med hvilket menes at de to dokumenter får karakter af relikvier, der bør respekteres<br />
med en nærmest religiøs ærbødighed.<br />
Det er i den forbindelse vigtigt at understrege at det konservative parti fremfører den <strong>spansk</strong>e<br />
forfatning som et urørligt dokument, som det har kostet et stort arbejde at få konstrueret. På<br />
spørgsmålet om hvorvidt forfatningen en dag vil indbefatte baskernes ret til, ved folkeafstemning,<br />
selv at bestemme regionens fremtid, svarer Aznar således følgende: ”Este no es un derecho más, y<br />
la Constitución ya recoge lo que tiene que recoger”. 124 Kernesymbolet – demokratiet – er for Aznar<br />
lig med forfatningen og regionernes respektive særlove. Hvad der ligger uden for denne<br />
konstitutionelle ramme, er, som logisk følge heraf, udemokratisk.<br />
Selv om konflikten omkring demokratiets indhold primært kører mellem PP og PNV, blander<br />
PSOE sig direkte i diskussionen et par gange i løbet af valgkampen. Under et vælgermøde i<br />
Baskerlandet fastslår Almunia at betingelsen for et samarbejde med PNV er at det foregår inden for<br />
forfatningens og særlovens rammer: ”no tiene cabida el derecho a la Autodeterminación, ni forzar a<br />
ningún territorio a integrarse en la Comunidad Autónoma Vasca sin que lo quiera”. 125 Han læner sig<br />
dermed op ad Aznars sakralisering af forfatningen, men virker dog lidt mere åben over for en<br />
reform af særloven, så længe dette ikke overskrider forfatningens beføjelser. 126 Dette understreges<br />
ved at han anvender regionens juridiske term i forfatningen – Comunidad Autónoma Vasca – i<br />
123 Deia – Buján, Laura: 05-03-00, s. 8.<br />
124 El Mundo – Ramirez, Pedro J. et.al.: 27-02-00. (ID117)<br />
125 Deia – Buján, Laura: 09-03-00, s. 8.<br />
50
stedet for País Vasco, der giver associationer til regionens nationale særegenhed. Partiet lægger<br />
heller ikke skjul på sin misfornøjelse hvad angår Lizarra-aftalen, men tager ikke det samme skridt<br />
som PP ved at gøre den moderate baskisk nationalisme synonym med terrorvirksomhed. Partiet<br />
mener at PNV og PP har en lige stor andel i polariseringen af det politiske klima i regionen, og<br />
præsenterer sig selv som den politiske option der kan få lagt låg på konflikten ved at mægle mellem<br />
de to yderpunkter. Derved understreges kampen om kernesymbolet centrismo, eftersom PSOE<br />
bruger konflikten til at underminere PPs selviscenesættelse som centerparti og, i kraft af<br />
mæglerrollen, forsøger at overtage denne position.<br />
Hvad angår de baskiske nationalisters vinkel på sagen, bør der skelnes klart mellem de<br />
radikale nationalister fra EH, og de mere moderate fra partierne PNV og EA. EH’s politiske analyse<br />
af situationen, der lægger sig tæt op af ETA’s, baserer sig grundlæggende på den antagelse at der<br />
ikke eksisterer demokrati i Baskerlandet, og at den <strong>spansk</strong>e forfatning blot er endnu et eksempel på<br />
hvordan centralmagten i Madrid forsøger at undertrykke det basiske folks ret til at skabe deres egen<br />
nation. Talsmanden for partiet, Arnaldo Otegi, kritiserer derfor PNV og EA for at deltage i det<br />
<strong>spansk</strong>e parlamentsvalg, fordi:<br />
”supone ’legitimar un ordenamiento jurídico [forfatningen & særloven] que permite<br />
todo tipo de tropelías contra todo aquello que huela a construcción nacional’”. 127<br />
(min indsættelse)<br />
I samme åndedrag defineres Baskerlandet som “un país que demanda paz y democracia” 128 , hvorved<br />
Otegi får understreget at der ud fra hans synspunkt ikke eksisterer demokrati i landet, og at<br />
betingelsen for at det kan ske, er at baskerne slipper ud af forfatningens og særlovens lænker.<br />
PNV er på sin side mere åben over for de muligheder der ligger i den baskiske særlov, selv<br />
om de mener at de statslige partier – især PP – bevidst forsøger at modarbejde ethvert tiltag til<br />
udvidelse af de autonome beføjelser. Dette lægger Iñaki Anasagasti heller ikke skjul på i det<br />
følgende:<br />
”nosotros seguimos con el Estatuto y reivindicando su cumplimiento íntegro,<br />
cosa que todos los que se llenan la boca hablando del Estatuto y la Constitución<br />
no cumplen. Hemos hecho énfasis ahora quizás en un perfil más nacionalista,<br />
pero sabemos que la correlación de fuerzas es la que es y lo que queramos<br />
hacer quremos hacer con los votos, la palabra y la persuasión”. 129<br />
Den “mere nationalistiske profil”, som Anasagasti omtaler, henviser til kravet om<br />
autodeterminación – dvs. til kravet om at baskerne bør have ret til, ved folkeafstemning, at afgøre<br />
126<br />
Ibid.<br />
127<br />
Deia – García de Bikuña, N.: 03-03-00, s. 23<br />
128<br />
Ibid.<br />
129<br />
El País – Rivas, Javier. 06-03-00. (ID028)<br />
51
om landet skal være selvstændigt eller ej. Kravet om denne rettighed understreges af Begoña<br />
Lasagabaster fra EA. Hun ser konsensus som idealet, men i de tilfælde hvor en sådan enighed ikke<br />
kan opnås, må der en afstemning til, så spørgsmålet på demokratisk vis kan afgøres af majoriteten.<br />
Hun argumenterer i den henseende med en spidsfindig parallel for den baskiske ret til<br />
autodeterminación:<br />
”Si hablamos del 51% para aprobar la Constitución, lo mismo para el derecho de<br />
autodeterminación. Me parecía que no sería leal requerir más mayorías para que<br />
los vascos se autodeterminen que para otro tipo de cuestiones.” 130<br />
Gennem parallellen retter hun en særdeles hård kritik mod de demokratiske idealer som er<br />
indbefattet i forfatningen. Samtidig sætter hun spørgsmålstegn ved om den overhovedet kan siges at<br />
være demokratisk, hvis den ikke tillader baskerne at bestemme deres egen fremtid.<br />
Spørgsmålet om baskisk selvstændighed og diskussionen om demokrati er dog langt mere<br />
komplekst end ovenstående afspejler, og gennemgangen af <strong>politik</strong>ernes synspunkter skal alene ses i<br />
lyset af specialets undersøgelsesobjekt – fortidsdiskursen. Her er det til gengæld vigtigt at pointere<br />
at demokratiet, som på det nationale niveau, står i centrum som kernesymbol i den diskursive<br />
ramme, blot med den forskel at tolkningen af symbolet trækker i to forskellige retninger: en baskisk<br />
der agiterer for selvbestemmelsesretten, og en <strong>spansk</strong> der tenderer mod en sakralisering af den<br />
<strong>spansk</strong>e forfatning og den baskiske særlov.<br />
Det forhindrer imidlertid ikke at såvel de baskiske som <strong>spansk</strong>e <strong>politik</strong>ere er fælles om at idealisere<br />
en særlig gruppe af demokratiske værdier. Disse værdier, skal der argumenteres for, har ligesom<br />
pluralidad og centrismo også en tydelig relation til den <strong>spansk</strong>e transition.<br />
Der er overordnet set tre demokratiske værdier, som i særlig grad præger debatten på det<br />
regionale plan. Det drejer sig om consenso, convivencia og diálogo, der alle tre regelmæssigt<br />
forekommer i <strong>politik</strong>ernes udtalelser.<br />
Konsensus-begrebet refererer i den baskiske kontekst primært til Ajuria Enea-pagten, der<br />
indtil 1998 udgjorde det fælles grundlag for PP, PSOE og PNV i kampen mod terrorismen.<br />
Samtidig synes begrebet at repræsentere en nærmest utopisk tilstand, hvor hele det politiske<br />
spektrum kan samles i harmonisk enighed, en tilstand som til tider forekommer at udgøre en<br />
målsætning i sig selv. Det overordnede argument mod PNV er at partiet, med underskrivelsen af<br />
Lizarra-aftalen, har ødelagt hele fundamentet for denne konsensus<strong>politik</strong>, og nu befinder sig på den<br />
yderste grænse af hvad det <strong>spansk</strong>e demokrati kan tåle. Over for disse anklager forsvarer<br />
130 El País – Intxausti, Aurora: 29-02-00. (ID077)<br />
52
eksempelvis talsmanden for PNV, Joseba Egibar, den baskiske præsidents politiske dispositioner<br />
med følgende kommentarer:<br />
”’si por algo se ha destacado Ibarretxe desde el minuto uno, es por esa apuesta<br />
inequívoca por las vías políticas y democráticas, que pretenden alcanzar entre<br />
todos zonas de consenso que nos lleven a una paz auténtica’”. 131 (min markering)<br />
PNV’s argument består i at en konsensus-<strong>politik</strong>, der ikke indbefatter EH og ETA, aldrig kan få<br />
bugt med terrorismen – eksemplificeret i de 10 år Ajuria Enea eksisterede uden at føre til en<br />
løsning. PP og PSOE fastholder på deres side at man aldrig kan nå til enighed med en organisation<br />
der anvender terror som politisk afpresningsmetode. Almunia argumenterer derfor for at ”rehacer el<br />
consenso” mellem PP, PSOE og PNV, og anklager de to andre partier for at have hver deres andel<br />
af skylden for at ”’El consenso entre las fuerzas democráticas (…) ha dejado de existir’”. 132 Aznar<br />
synes på sin side at have opgivet enhver form for enighed med PNV, og antyder at PSOE’s mangel<br />
på kontanthed over for PNV har sat forholdet mellem socialisterne og de konservative på spil:<br />
”’Ojalá haya consenso, pero si no lo hay será porque algunos [PSOE] no han sido capaces de decir a<br />
los que han cambiado de posición [PNV] que se han equivocado’” (mine indsættelser). 133 Selv om<br />
Aznar således understreger de positive aspekter ved konsensus<strong>politik</strong>ken med ojalá haya consenso,<br />
er han faktisk en af de meget få <strong>politik</strong>ere der sætter spørgsmålstegn ved den realistiske mulighed<br />
for en sådan.<br />
Dette forhold skyldes efter alt at dømme at han betragter den <strong>spansk</strong>e forfatning som den<br />
største konsensus i <strong>spansk</strong> historie, som et dokument der garanterer den interne fred i landet.<br />
Herved ses den klare forbindelse der eksisterer mellem consenso og convivencia. Det sidstnævnte<br />
ord konnoterer netop fredelig sameksistens – en tilstand der, ifølge Aznar, opretholdes bedst muligt<br />
ved at den nationale konsensus er så veldefineret som muligt. Enhver intention om at reformere den<br />
<strong>spansk</strong>e forfatning bør derfor bekæmpes hårdt, ”’porque eso es socavar el marco de convivencia de<br />
todos’”. 134 Ordets gennemslagskraft som argument understreges også af den catalanske præsident,<br />
Jordi Pujol, der sammenligner ”el ’drama’ que vive el País Vasco con el ’camino de paz, cohesión<br />
social y convivencia’ en Cataluña’”. 135 Med udgangspunkt i denne sammenligning påpeger han at<br />
Catalonien har bidraget aktivt til at stabilisere det <strong>spansk</strong>e demokrati, og at det derfor er rimeligt at<br />
regionen nu kræver noget igen fra den <strong>spansk</strong>e stat – mere konkret, en udvidelse af Cataloniens<br />
autonome beføjelser. Hos de baskiske <strong>politik</strong>ere udgør convivencia en målsætning som <strong>politik</strong>erne<br />
131 Deia – Ugarriza, Raquel: 27-02-00, s. 6.<br />
132 El Mundo – Lobo, José L.: 08-03-00. (ID165)<br />
133 El País – Casquiero, Javier: 08-03-00. (ID009)<br />
134 El Mundo – Gurruchaga, Carmen: 27-02-00. (ID121)<br />
135 El País – Garriga, Josep: 25-02-00 (ID039)<br />
53
ør arbejde hen imod. Begoña Lasagabaster plæderer f.eks. for at ”’lógicamente hay que escuchar y<br />
dialogar’ porque, en su opinón, ’no hay otro remedio ni otra fórmula de convivencia’”. 136<br />
Dette leder videre til den demokratiske værdi, der artikuleres oftest under hele valgkampen –<br />
dialog. Samtidig er det også den mest interessante, fordi der hersker en tydelig ambivalens omkring<br />
den i forbindelse med de baskiske spørgsmål. Hvad angår de baskiske <strong>politik</strong>ere, fungerer ordet<br />
dialog som det altafgørende argument for at underskrive Lizarra-aftalen. Arzalluz påpeger f.eks. at<br />
”’lo único que dice [Lizarra-aftalen] es que nos sentemos a dialogar poniendo los problemas sobre<br />
el mesa’” (min indsættelse). 137 I samhørighed med dette udtaler den baskiske præsident, Ibarretxe, at<br />
han til hver en tid vil holde dørene åbne for en dialog med Aznar, men betinger det med at den<br />
<strong>spansk</strong>e præsident skal ”’comenzar a moverse’ y a terminar con lo que denominó ’su inmovilismo<br />
ciego’”. 138 Aznar opfatter på sin side Lizarra-aftalens fortsatte eksistens som den grundlæggende<br />
forhindring for at kunne indlede en dialog 139 , men påpeger på et andet tidspunkt med indirekte<br />
henvisning til transitionen: ”’En España sabemos que nos han ido bien las cosas cuando hemos<br />
sabido dialogar’”. 140 Som den lille mosaik af citater viser, er der en åbenlys disharmoni mellem de<br />
to partiers opbakning til dialogen som redskab for at opnå konsensus og fredelig sameksistens<br />
(convivencia), og deres ultimatum til hinanden for at indlede den. Derved opstår den paradoksale<br />
situation at dialogen synes at udgøre en grundlæggende del af det problem, som den opfattes som<br />
løsningsmodel for.<br />
En sandsynlig forklaring på dette paradoks mener jeg skal findes i Aguilars meget omfattende<br />
betragtninger om konsensus i forbindelse med den <strong>spansk</strong>e transition. Hun argumenterer gennem<br />
mere end 50 sider 141 for at der under den <strong>spansk</strong>e transition skete en ”institutionalisering af<br />
konsensusbegrebet” 142 , forstået på den måde at konsensus blev opfattet som en ”magisk formular” 143<br />
til at løse de problemer, landet stod over for på dette tidspunkt. Som det fremgik af den korte<br />
gennemgang af Edles’ analyse af den <strong>spansk</strong>e transition, stod konsensusbegrebet i en tæt relation<br />
med en række andre værdier, heriblandt centrismo, pluralidad, convivencia og diálogo. I lyset af<br />
den hyppighed hvormed dette værdisystem stadig artikuleres i <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> i 2000, vil jeg mene at<br />
disse ord også er indbefattet i denne ”institutionalisering”, og afspejler en specifik <strong>spansk</strong> måde at<br />
anskue demokratiet på, der kan føres tilbage til transitionens politiske kultur.<br />
136 Deia – U.f.: 02-03-00, s. 10.<br />
137 Deia – Basurto, José: 08-03-00, s. 5.<br />
138 El País – U.f.: 06-03-00. (ID082)<br />
139 El Mundo – Gurruchaga, Carmen: 05-03-00 (ID167)<br />
140 Deia – U.f.: 09-03-00, s. 9.<br />
141 Aguilar, 2000:210-264<br />
142 Aguilar, 2000:210<br />
143 Aguilar, 2000:211<br />
54
Omvendt må det tilføjes at <strong>politik</strong>erne yderst sjældent henviser direkte til transitionen,<br />
ligesom de indirekte referencer til den som belærende eksempel også er fåtallige. Ovenstående<br />
eksempel, hvor Aznar foretager en sådan henvisning, hører derfor til undtagelserne. Dette kan give<br />
næring til det argument at den hyppige forekomst af de demokratiske værdier snarere er den logiske<br />
konsekvens af en tilspidset politisk situation, og kun i begrænset omfang kan forklares som en arv<br />
fra transitionens politiske kultur. Jeg hælder mod den forklaring at det sandsynligvis er den<br />
tilspidsede poltiske situation der har aktiveret den overdrevne brug af dem, men at denne brug ikke<br />
er tilfældig, fordi værdisystemet ligger latent i den <strong>spansk</strong>e politiske kultur.<br />
At værdierne har relation til fortiden understreges endvidere af at de alle forholder sig til det<br />
centrale kernesymbol (demokratiet) i den diskursive ramme. Et kernesymbol som på sin side udgør<br />
midtpunktet for de to perspektiviske fortidsdiskurser, samt terrorismediskursen. Derfor mener jeg<br />
heller ikke at de demokratiske værdier kan ses adskilt fra den samlede fortidsdiskurs, og i kraft af<br />
deres konstante artikulering tilegner de sig også karakter af symboler. Analysemodellen kommer<br />
derfor til at tage sig således ud når analyseresultaterne på det regionale niveau flettes sammen med<br />
det nationale niveau:<br />
Figur 5: Politikernes artikulering af fortidsdiskursen (inkl. Baskerlandet)<br />
Som det fremgår, er størrelsen på den kasse der repræsenterer franquismediskursen vokset.<br />
Hensigten med dette er at illustrere at denne perspektiviske diskurs’ gennemslagskraft i særlig høj<br />
55
grad skyldes de baskiske <strong>politik</strong>eres konstante brug af den. Felipismediskursen forbliver den<br />
samme, eftersom den ikke artikuleres i forbindelse med de baskiske spørgsmål. Herudover er den<br />
diskursive ramme blevet udbygget med endnu en perspektivisk diskurs, der dog ikke henviser til en<br />
fortidig begivenhed eller epoke, men til terrorisme. Denne væsensforskellighed er illustreret ved<br />
lade diskursen indramme af en cirkel i stedet for en firkant.<br />
Blandt kernesymbolerne er der tilføjet seks yderligere symboler – Constitución, Estatuto,<br />
autodeterminación, consenso, convivencia og diálogo. De første tre har både en positiv og negativ<br />
værdi, og de er indlemmet som kernesymboler på grund af den hyppighed hvormed de bruges til at<br />
symbolisere en henholdsvis baskisk og <strong>spansk</strong> forståelse af demokratiet. Demokratiet udgør stadig<br />
det centrale kernesymbol, som der er fælles opbakning til som styreform. De tre sidste symboler har<br />
positive værdier og har relation til transitionens politiske kultur. De konnoterer en slags<br />
demokratisk idealtilstand som udgør målsætningen for <strong>politik</strong>erne, en idealtilstand som dog ikke<br />
synes at praktiseres i den daglige politiske praksis.<br />
Avisernes rolle<br />
Ledere<br />
Det der umiddelbart springer mest i øjnene ved gennemlæsning af de tre avisers ledere, er at de kun<br />
i begrænset grad synes at bidrage aktivt til fortidsdiskursens artikulering. De er gennemgående<br />
præget af et mere behersket toneleje end det der eksisterer blandt <strong>politik</strong>erne, men når aspekter af<br />
fortidsdiskursen artikuleres, sker det alligevel ud fra en tydelig ideologisk positionering.<br />
I El País artikuleres franquismediskursen kun eksplicit en enkelt gang i løbet af valgkampen. Det<br />
sker i forbindelse med den allerede omtalte polemik mellem Almunia og Cuevas 144 , hvor<br />
førstnævnte påpeger franquistiske træk hos arbejdsgiverforeningens formand. Dette synspunkt<br />
understreges dagen efter i avisens leder:<br />
”Cuevas parece añorar el modelo premoderno, tan perfeccionado por el franquismo<br />
- en cuyo sindicato vertical veló sus primeras armas - , del contacto directo, la<br />
presión recíproca y el tacto de codos entre Gobierno y empresarios”. 145<br />
Før denne kritik af Cuevas indtræffer, er der i lederen blevet etableret en klar analogi mellem<br />
Cuevas’ og PP’s holdninger: flere ledende PP-<strong>politik</strong>ere har forsvaret Cuevas’ bemærkninger,<br />
hvorved ”længslen efter det præmoderne” – konkretiseret i franquismen – indirekte også kommer til<br />
at gælde dem. Et vigtigt aspekt i forhold til en diskussion af avisens rolle er at lederen blot gentager<br />
Almunias brug af franquismediskursen. Artiklen kan således ikke siges at benytte sig kreativt af<br />
144 Se side 31-32<br />
145 El País – Leder: 02-03-00. (ID056)<br />
56
diskursen, men omvendt forholder den sig heller ikke kritisk til Almunias retorik, og må som sådan<br />
siges at fungere som en passiv formidler af franquismediskursen.<br />
Franquismen viser sit ansigt igen i en leder på selve valgdagen 146 , om end på en mere indirekte<br />
måde. Artiklen er særlig interessant i kraft af sin strukturelle opbygning, der synes at fungere som<br />
underliggende argument. Den indledes med nogle betragtninger om de førstegangsvælgere, der er<br />
kommet til siden Francos død og det sidste militærkupforsøg i 1981. Herved drages der et klart skel<br />
mellem den franquistiske fortid og det nuværende demokrati, som lederen efterfølgende hævder har<br />
stabiliseret sig. Herefter går artiklen imidlertid over til at analysere PP’s regeringsperiode fra 1996<br />
til 2000, og når frem til at de korruptionsskandaler og former for magtmisbrug som kendetegnede<br />
de sidste år PSOE’s regeringsperiode,<br />
”parecen ahora un juego de niños comparadas con la determinación con la que<br />
sus sucesores no sólo han seguido sirviéndose de los medios de titularidad pública,<br />
sino que han utilizado las privatizaciones de las empresas estatales para ocupar<br />
hasta la asfixia de los medios privados”.<br />
Efterfølgende slår den fast at demokratiet ikke er i fare, men – og dette ”men” forekommer<br />
signifikant – PP’s metoder kan ikke undgå at få en negativ indflydelse på tiltroen til demokratiet.<br />
Afslutningsvis konkluderer lederen at PP ”pone de relieve un talante antidemocrático”, og at det<br />
derfor vil være fornuftigt at stemme på Almunia fra PSOE, som ”es alguien que inspira confianza y<br />
no provoca rechazos viscerales”.<br />
Det er nu oplagt at spørge, hvilken funktion den indledningsvise henvisning til Francos død<br />
og militærkupforsøget i 1981 egentlig har i lederen. For mig at se har den en, om end meget<br />
indirekte, advarende funktion. Denne tolkning mener jeg styrkes af at PP’s metoder anses for langt<br />
mere antidemokratiske, end de skandaler der rystede landet de sidste år af PSOE’s regeringstid, og<br />
som opfattes som simpel ”barneleg”, altså noget uskyldigt. Herved forsøger artiklen også at<br />
underminere den felipismediskurs, hvis artikulering Aznar har været en af hovedpersonerne bag.<br />
Hvad angår Aznar-regeringen, er der altså, ifølge lederen, tale om et tilbageskridt for demokratiet,<br />
der er værre end det González-regeringen bragte landet ud i, og hvis der ikke bliver rettet op på det<br />
hurtigst muligt, kan man risikere at den demokratiske styreform degenererer til noget der minder<br />
om franquismen: ”Cuatro años de Gobierno del PP no han borrado su tendencia al abuso de<br />
poder” 147 , som lederen formulerer det, og støtter på denne måde op omkring de <strong>politik</strong>ere, der<br />
hævder at PP har svært ved at fjerne sig fra de autoritære aspekter af den konservative ideologi.<br />
146 El País – Leder: 12-03-00. (ID011)<br />
147 Ibid.<br />
57
Dette finder sit direkte modsvar i El Mundo, der også på selve valgdagen publicerer en leder som<br />
tager stilling til demokratiets tilstand, men med positivt fortegn. 148 Efter en indledningsvis<br />
opremsning af de konflikter der har præget Spanien i det 20. århundredes første 75 år, hylder<br />
lederen:<br />
”las virtudes del casi cuarto de siglo de libertad y respeto a las urnas vivido<br />
por España desde la Transición hasta las puertas del siglo XXI. La nuestra es<br />
ya una sociedad moderna, que ha conjurado los riesgos de confrontación<br />
civil y que goza de democracia asentada y comúnmente aceptada.”<br />
Hvad der er slående, er at artiklen på den ene side udstråler en markant historisk bevidsthed, men på<br />
den anden side forekommer blind over for <strong>politik</strong>ernes demagogiske brug af fortiden under<br />
valgkampen. Faktisk betegner den debatten som ”bastante menos crispada y más explicativa de<br />
propuestas y programas que cualquiera de las anteriores”, og påpeger at det kun er i Baskerlandet,<br />
”donde el pasado sigue representando una pesada losa que el presente carga sobre sus espaldas”.<br />
Dette står i kontrast til den fortidsdiskurs og hårde tone, som det er blevet påvist, præger<br />
valgkampen, og det synes at afspejle en indirekte støtte til Aznars plæderen for at undgå enhver<br />
form for tilbageblik: det handler om at se fremad, for det går jo godt for demokratiet.<br />
Denne støtte er mere tydelig i lederen dagen før 149 , hvor den betegner et regeringsskifte som<br />
unødvendigt og uhensigtsmæssigt. Det skyldes bl.a. en opfattelse af at PSOE ”dista de haber<br />
culminado su proceso de regeneración y podría caer en la tentación de recuperar las prácticas<br />
viciadas del felipismo, cuyos rescoldos están aún muy vivos”. Som det fremgår, er avisen her med<br />
til at sætte prædikat på den kritik af PSOE som Aznar har kørt en stor del af sin valgkamp på.<br />
Felipisme bliver synonymt med en <strong>politik</strong> der bevidst prøver at udnytte demokratiets svage sider, og<br />
som gennem udpræget korruption forsøger at berige den politiske elite. Indtrykket af uskyldig<br />
barneleg, som lederen i El País ovenfor ønsker at give socialisternes regeringsperiode, lider herved<br />
et alvorligt knæk: der var tale om et koldt og kynisk beregnende barn, og dets mentalitet stadig er<br />
fremherskende hos det socialistiske parti.<br />
Hvad angår terrorismediskursen, er denne næsten fraværende i El Mundo’s ledere, hvilket er<br />
en smule overraskende i kraft af den kritik de baskiske <strong>politik</strong>ere retter mod blandt andet denne<br />
avis. Faktum er dog at selv om PNV’s politiske dispositioner kritiseres i et par ledere, så bidrager<br />
avisen ikke i disse til at sætte lighedstegn mellem baskisk nationalisme og terrorisme. Faktisk<br />
forholder en af lederne sig en smule kritisk til Jaime Mayor Orejas brug af denne diskurs, der<br />
betegnes som ”un modo tajante y tal vez excesivamente simplificador”. 150 Som det ses af det<br />
148 El Mundo – Leder: 12-03-00. (ID182)<br />
149 El Mundo – Leder: 11-03-00. (ID139)<br />
150 El Mundo – Leder: 26-02-00. (ID193)<br />
58
modererende tal vez, udelukker den dog ikke at <strong>politik</strong>erens udtalelser kan indeholde en vis grad af<br />
sandhed.<br />
Det fører til lederne i Deia, som er karakteriseret ved fraværet af den franquismediskurs der ellers i<br />
stor grad præger de baskiske <strong>politik</strong>eres retorik. Dette forekommer især bemærkelsesværdigt, fordi<br />
avislederne støtter op omkring kritikken af den hetz som de nationale medier og partier fører mod<br />
baskisk nationalisme. Den baskiske præsident opfattes f.eks. som ”objeto estos días de una<br />
considerada campaña política y mediática de descalificaciones, una verdadera ’cacería’” 151 , men<br />
uden at der foretages en parallel til forfølgelsen af de nationalistiske minoriteter i landet under<br />
franquismen. I stedet støtter avisens ledere primært PNV’s argumentation for en ”diálogo sin<br />
exclusiones entre todas las fuerzas” 152 (min understregning) over for PP og PSOE, som “han elegido<br />
el camino de crispación”. 153<br />
Opinionsartikler<br />
Mens lederne på sin side generelt er præget af en moderat retorik, er en del af opinionsartiklerne<br />
særdeles radikale i deres udtryksformer.<br />
Hos El País synes rollen som franquismediskursens førsteskribent at være tilfaldet Juan José Millás.<br />
Et af hans mere sofistikerede debatindlæg er en kommentar til oppositionspartiernes tidligere<br />
omtalte anklage om at den statslige tv-kanal RTVE i al for høj grad tilgodeser PP’s synspunkter i<br />
nyhedsudsendelserne 154 . Et uddrag fra artiklen lyder som følger:<br />
”Otra cosa es que el Telediario sea un No-do en vez de un informativo, pero eso tiene<br />
mal arreglo: es un tropismo de cualquier institución que viva de la caridad gubermental.<br />
Así las cosas, lo único que se puede constatar es que la aspiración moral de Aznar es el<br />
No-do.” 155<br />
No-do står for Noticiarios y Documentales Cinematográficos, og det var en forkortelse for en række<br />
små nyhedsklip og dokumentariske produktioner med propagandamæssigt indhold, som under<br />
Franco blev vist i landets biografer for at gennemtvinge en politisk socialisering af befolkningen i<br />
overensstemmelse med regimets ønsker. 156 Hvis man nu med denne information in mente genlæser<br />
ovenstående citat, fremgår det at Millás hævder at Aznars målsætning er at gøre den statslige TV-<br />
kanals nyhedsudsendelser til sit personlige propagandamedie. Samtidig skaber han implicit en<br />
151<br />
Deia – Leder: 25-02-00, s. 18.<br />
152<br />
Deia – Leder: 28-02-00, s. 14.<br />
153<br />
Ibid.<br />
154<br />
Se side 38<br />
155<br />
El País – Millás, Juan José: 28-02-00 (ID013)<br />
156<br />
Aguilar, 2000:49-58<br />
59
forbindelse mellem Aznars og Francos måde at føre <strong>politik</strong> på, og derved også mellem de to<br />
personer i det hele taget.<br />
Avisen bidrager også i nogle opinionsartikler til den del af fortidsdiskursen der vedrører<br />
Baskerlandet. I en artikel af Emilio Lamo de Espinosa tager skribenten tilløb til at sætte lighedstegn<br />
mellem moderat baskisk nationalisme og terrorisme, men giver herudover sin vision af partiets<br />
fremtid, hvis ikke det melder sig ud af Lizarra-aftalen:<br />
”De otro modo el nacionalismo vasco, todo él, se hará responsable de la sangre<br />
que se vierta y se dará plena razón a quienes piensan que el nacionalismo vasco,<br />
todo él, está dispuesto a aceptar el asesinato y es, todo el, fascismo.” 157<br />
Som det fremgår, truer citatet med at bryde den konsekvens der præger den samlede fortidsdiskurs,<br />
fordi PNV her er udsat for en sammenligning, der indirekte er forbeholdt PP gennem sidestillingen<br />
af franquisme med fascisme, som nogle af de tidligere eksempler har vist. Denne hårde linie mod<br />
PNV følges op af en lige så hård linie mod PP hos en anden debattør, som, gennem kontinuerlige<br />
referencer til kernesymbolet konsensus, hævder at PP har været skyld i at denne idealtilstand<br />
mellem partierne ift. ETA er ophørt. 158<br />
Blandt opinionsartiklerne i El mundo er der ingen opbakning til franquismediskursen, men dette<br />
opvejes til gengæld af en udpræget brug af felipismediskursen. Mens franquismediskursen i El País<br />
er mest fremtrædende hos en enkelt opinionsskribent, optræder felipismediskursen hos et mere<br />
bredt udsnit af debattører i El Mundo.<br />
Det første der springer i øjnene er at selv avisens chefredaktør, Pedro J. Ramírez, ikke lægger<br />
fingre imellem, når han besvarer PSOE’s kritik af PP’s antidemokratiske mentalitet:<br />
”el gran riesgo para Espana ante la votación del domingo proviene del hecho<br />
de que el PSOE no ha podido, no ha sabido o no ha querido aprovechar las<br />
oportunidades de renovación política y regeneración ética que estos cuatro<br />
años de oposición le han proporcionado”. 159<br />
Herved støtter han direkte Aznars opfattelse af at PSOE ikke har gennemgået nogen form for<br />
fornyelse, og at partiet blot ønsker at genvinde magten for magtens egen skyld. Dette understreges<br />
også i en artikel af Antonio Burgos, hvor Felipe González sammenlignes med en herremand der er<br />
sur over at man har besat hans hus – med reference til præsidentpaladset Moncloa i Madrid, hvor<br />
Aznar skildres som BZ’er i magtens hus. 160 Et interessant aspekt af eksemplet er at der vendes op og<br />
ned på hvad der normalt betegnes som partiernes ideologiske position: González, socialisten, er<br />
157 El País – Lamo de Espinosa, Emilio: 28-02-00 (ID057)<br />
158 El País – Pérez Royo, Javier: 10-03-00 (ID063)<br />
159 El Mundo – Ramírez, Pedro J.: 05-03-00 (ID138)<br />
160 El Mundo – Burgos, Antonio: 28-02-00 (ID129)<br />
60
levet til en højreorienteret herremand, mens Aznar, den konservative, indtager rollen som<br />
venstreorienteret BZ’er, der gør oprør mod den herskende magts normer. I andre artikler fokuseres<br />
der mere indgående på konkrete skandaler fra ”felipismen”, ligesom man heller ikke lader stå usagt<br />
at Almunia fungerede som minister under González-regeringen. 161<br />
Forfatteren til den sidstnævnte artikel, Federico Jiménez Losantos, tegner sig også for den<br />
mest voldsomme kritik af PNV i opinionsartiklerne i El Mundo. Som Lamo de Espinosa fra El País,<br />
bygger han videre på sidestillingen mellem den moderate baskiske nationalisme og terrorismen og<br />
forbinder den med fascisme. I modsætning til dennes betragtninger, der forbliver visioner, synes<br />
Jiménez Losantos ikke at være i tvivl om at endemålet for Lizarra-aftalen er oprettelsen af en<br />
racistisk totalitær stat med baskisk fortegn. Han undlader derfor heller ikke at drage en klar parallel<br />
til den tyske nazisme og konkluderer: ”La esperanza para el País Vasco es que, a diferencia de<br />
Alemania, la izquierda y la derecha democráticas están unidas y dispuestas a resisistir, acaso a<br />
luchar”. 162<br />
Hvad angår Deia, må det igen, som for ledernes vedkommende, karakteriseres som tankevækkende<br />
at den voldsomme kritik, som især Jiménez Losantos er en af eksponenterne for, ikke afføder en<br />
mere ubehersket respons i den baskiske avis. Det ses bl.a. i en artikel af Xabier Lapitz, hvor han<br />
minutiøst gennemgår diverse eksempler på den <strong>spansk</strong>e presses hetz mod den moderate baskiske<br />
nationalisme. 163 Dette giver dog ikke anledning til brug af franquismediskursen, hvilket ellers ligger<br />
lige for – ikke mindst i betragtning af de baskiske <strong>politik</strong>eres udbredte anvendelse af den.<br />
Kun en enkelt gang viger Lapitz fra denne tendens. Det sker i forbindelse med en artikel om<br />
et billede af Aznar og Manuel Fraga Iribarne 164 – sidstnævnte tidligere minister under Franco, og<br />
stifter af det parti der endte med at skifte navn til Partido Popular. Som titlen på den korte artikel<br />
lader forstå – A la derecha de Fraga – sidder Aznar på billedet til højre for Fraga. Artiklen indledes<br />
herefter med en kort gennemgang af nogle af Fragas hårdhændede politiske tiltag under<br />
franquismen, og afsluttes med en kommentar om Aznars hyldest til Fragas politiske løbebane.<br />
Artiklen tillader mindst to tolkninger: Enten opfattes Aznar som Fragas højre hånd, hvilket<br />
indebærer at Fraga forstås som PP’s egentlige politiske leder. Eller også kan det forstås derhen at<br />
Aznar grundlæggende er mere højreorienteret end sin politiske forgænger. Hvad der til gengæld<br />
forekommer klart, er at Aznar endnu engang forbindes diskursivt med Franco.<br />
Ellers er den generelle tendens hos Deia’s debattører, som i avisens ledere, en uforbeholden<br />
støtte til dialogen som det eneste middel til at opnå fred. Som Iñaki Atxutegi konstaterer, efter at<br />
161 El Mundo – Jiménez Losantos, Federico: 29-02-00 (ID131)<br />
162 El Mundo – Jiménez Losantos, Federico: 28-02-00 (ID155)<br />
163 Deia – Lapitz, Xabier: 26-02-00, s. 5<br />
164 Deia – Lapitz, Xabier: 03-03-00, s. 11<br />
61
have kritiseret den <strong>spansk</strong>e presses mediehetz mod Lizarra-aftalen: ”El problema de la violencia se<br />
resolverá en un mesa de diálogo”. 165 Han gør det således ikke til et spørgsmål om det vil ske, men<br />
snarere til et spørgsmål om hvornår, og bidrager dermed til at understrege dialogens karakter af<br />
vidundermiddel, og dens funktion som et af kernesymbolerne i den diskursive ramme.<br />
Analysemodellen tager sig derfor således ud, hvis man indlemmer de tre avisers artikulering af<br />
fortidsdiskursen:<br />
Figur 5: <strong>Fortidsdiskurs</strong>en i <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> anno 2000 (Inkl. avisernes bidrag)<br />
Det eneste indtryk der kan siges at have forandret sig markant, er omfanget af felipismediskursen,<br />
hvilket skyldes den regelmæssighed, hvormed den artikuleres i opinionsartiklerne i El Mundo. Den<br />
når dog ikke det samme omfang som franquismediskursen, da den slet ikke er så udtalt hos<br />
<strong>politik</strong>erne som sidstnævnte. Desuden har den fået tildelt prædikatet felipisme, hvorfor gåseøjnene<br />
omkring diskursen er fjernet.<br />
Terrorismediskursen er også blevet en smule større i kraft af opinonsartiklerne i El País og El<br />
Mundo. Den forbindes herudover et par gange med fascisme, uden at dette dog kan siges at være en<br />
udpræget tendens. At indsætte en fascismediskurs som yderligere tilføjelse til modellen, vil jeg<br />
derfor mene ville bevirke en forringelse af modellens forklaringskraft: der skal være tale om en stor<br />
grad af repetition før en sproglig konstruktion kan siges at få karakter af diskurs. Herudover er der<br />
165 Deia – Atxutegi, Iñaki: 01-03-00, s. 19<br />
62
et problem i at fascismen også forbindes med franquismen, så hvis man skulle illustrere dette, ville<br />
det være nødvendigt at lade begge de to perspektiviske diskurser henvise til dette fælles perspektiv.<br />
Her synes det dog nødvendigt at trække en grænse for modellens rummelighed, så den ikke bliver<br />
alt for intetsigende.<br />
Hvad angår kernesymbolerne, sker der ikke nogen tilføjelser. Generelt synes der hos aviserne,<br />
ud over det centrale kernesymbol – demokratiet, primært at være fokus på dialog og konsensus,<br />
mens de resterende kernesymboler artikuleres i mindre omfang.<br />
Det leder hen mod den afsluttende diskussion: hvad kan der siges om årsagerne til fortidsdiskursens<br />
artikulering, og hvordan kan resultaterne af analysen siges at forholde sig til den treinddeling af<br />
hegemoni, som blev fastlagt i det teoretiske kapitel?<br />
Opsummering og diskussion af analyseresultater<br />
<strong>Fortidsdiskurs</strong> og hegemoni<br />
I det teoretiske kapitel blev der argumenteret for at man kunne tale om hegemoni på mindst tre<br />
niveauer i forbindelse med fortidsdiskurser: 1) På et overordnet plan i forhold til den øvrige<br />
diskursive praksis – her den der vedrører <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong>. 2) Inden for den diskursive ramme i<br />
relationen mellem de perspektiviske diskurser og kernesymbolerne. 3) Styrkeforholdet mellem de<br />
perspektiviske diskurser.<br />
Hvis man begynder på det tredje niveau, ses det tydeligt at det er franquismediskursen der har størst<br />
gennemslagskraft. PP må siges at være underlagt hvad man kan kalde et diskursivt stormangreb fra<br />
stort set hele den resterende del af det politiske spektrum i <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong>: faktisk er der ikke et<br />
eneste af de øvrige partier, med mulighed for at opnå pladser i parlamentet, som ikke på en eller<br />
anden måde bidrager til diskursens artikulering. Det være sig gennem et eksplicit fokus på<br />
franquismen, eller på hvad der opfattes som de antidemokratiske aspekter af PP’s <strong>politik</strong>.<br />
Herudover er der blevet fremanalyseret flere tegn på at man mener, at dette antidemokratiske<br />
sindelag skyldes en nedarvet mentalitet, som kan føres tilbage til franquismen. Hvor meget partiet<br />
end forsøger at frigøre sig af denne fortid ved at bakke op om demokratiske idealer, rykker det<br />
tilsyneladende ikke ved en fast overbevisning hos de øvrige <strong>politik</strong>ere om at denne forvandling ikke<br />
er indtruffet fuldstændigt.<br />
Kan man derved sige at der er tale om hegemoni blandt de perspektiviske diskurser? Ser man<br />
udelukkende på fortidsdiskursens artikulering blandt <strong>politik</strong>erne, synes svaret at være bekræftende.<br />
Aznar står relativt alene om at artikulere felipismediskursen – den antagonistiske pendant til<br />
franquismediskursen på statsligt niveau – og PP får heller ikke den store opbakning fra de øvrige<br />
63
partier i artikuleringen af terrordiskursen, der udgør den antagonistiske diskurs på regionalt niveau.<br />
Dette styrkeforhold nivelleres dog til en vis grad af mediernes indflydelse. El mundo går således,<br />
primært gennem opinionsartikler, ind og støtter op om felipismediskursen, og bidrager samtidig,<br />
sammen med et par opinionsartikler i El País, til styrkelsen af terrordiskursen. I det samlede billede<br />
er franquismediskursen, på trods af dominans, derfor underlagt et diskursivt modangreb, der gør at<br />
argumentet for en hegemonisk relation på dette niveau skal ses med visse forbehold.<br />
På det mellemste niveau virker det til gengæld mere reelt at tale om hegemoni. Det der netop<br />
kendetegner relationen mellem de perspektiviske diskurser og kernesymbolerne i den diskursive<br />
ramme, er at de førstnævnte alle fungerer som negative modpoler til det centrale, positivt ladede<br />
kernesymbol – demokrati. Ud fra dette kan man aflæse en generel opbakning til demokratiet, dvs.<br />
den demokratiske styreform må siges at have etableret sig som hegemonisk diskurs i <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong>,<br />
og har skubbet mere autoritære styreformer i baggrunden som negative. Dette forekommer dog ikke<br />
samtidigt at afspejle sig i en sikker tiltro til demokratiets stabilitet: demokratiet synes mao. ikke at<br />
hvile i sig selv, når <strong>politik</strong>erne konstant forsøger at fremmane billedet af en antidemokratisk<br />
mentalitet hos deres modstandere, for derigennem at understrege deres egen uforbeholdne<br />
opbakning til demokratiet.<br />
Usikkerheden omkring demokratiet afspejler sig også i det tovtrækkeri omkring det centrale<br />
kernesymbol, som foregår mellem de statslige partier – især PP og PSOE – og de baskiske partier.<br />
Hegemoniet dækker således kun demokratiet set i forhold til andre styreformer, men ikke det<br />
indholdsmæssige aspekt af kernesymbolet. Denne indre splittelse af det centrale kernesymbol<br />
forsøges på sin side holdt i skak fra statslig side gennem en sakralisering af forfatningen og den<br />
baskiske særlov, samt agitation for de demokratiske værdier der beviste deres funktion som<br />
løsningsredskaber under den <strong>spansk</strong>e transition. Dette tiltag synes i et vist omfang at fungere, men<br />
de baskiske <strong>politik</strong>ere kan dog ikke siges at acceptere dette fuldt ud, og forsøger diskursivt at<br />
modarbejde de statslige partiers intentioner. Der må derfor siges at foregå en antagonistisk kamp<br />
om en definition af demokratiet, en kamp der endnu ikke kan siges at have manifesteret sig i en<br />
entydig hegemonisk relation. Hvis man tager partiernes størrelse og støtten fra opinionsartiklerne i<br />
El País og El Mundo – aviser med langt større udbredelse end Deia – i betragtning, må det dog<br />
konkluderes at det er de statslige partier der har det diskursive overtag i denne kamp.<br />
Heller ikke på det øverste niveau kan man tale om hegemoni uden visse forbehold. På den ene side<br />
skal man ikke læse ret mange artikler med relation til valgkampen, før man bliver opmærksom på at<br />
referencer til fortiden præger den samlede politiske diskurs. Især franquismen fungerer som det helt<br />
centrale historiske referencepunkt, hvilket det store antal eksempler i analysen afspejler. Man kan<br />
64
dog stille det spørgsmål, om indtrykket af en udpræget brug af fortiden bl.a. skyldes at den<br />
artikuleres i forbindelse med en demagogisk heksejagt på politiske modstandere. Dvs. at den<br />
forekommer udpræget i kraft af den eksorbitante sprogbrug den er forbundet med, eksemplificeret i<br />
det mange gange omtalte Beiras-citat 166 . Dette argument holder hvis man ser kvantitativt på<br />
spørgsmålet. Som omtalt kan fortidsdiskursen spores i ca. 300 artikler ud af ca. 1600 med relation<br />
til valget. Det kræver således ikke det store arbejde at finde eksempler hvor fortiden ikke indgår.<br />
Omvendt kan man sige at fortiden indgår som argument i ret så vigtige politiske spørgsmål som<br />
demokratiets indholdsmæssige udformning, mediekontrol og økonomisk magtkoncentration. Den<br />
præger med andre ord større problemstillinger i den politiske debat, som der bør være overordnet<br />
enighed om for at demokratiet skal kunne fungere optimalt. Ud fra denne kvalitative synsvinkel<br />
synes fortiden at spille en central rolle inden for den samlede politiske diskurs, men at karakterisere<br />
den samlede fortidsdiskrus som hegemonisk er nok trods alt at tillægge den for stor betydning.<br />
Det leder til spørgsmålet om hvorfor fortiden stadig fylder så meget i <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong>. For at give et<br />
svar på dette, må man bevæge sig videre fra analysen af den diskursive praksis til den sociale<br />
praksis.<br />
<strong>Fortidsdiskurs</strong>en i et socio-politisk perspektiv<br />
En af de mest umiddelbare forklaringer på fortidsdiskursens artikulering er den som allerede er<br />
blevet antydet flere gange i analysen: at <strong>politik</strong>erne bruger den som retorisk middel i en hård<br />
valgkamp præget af demagogi. Det forekommer mig dog at være en stærkt forenklende forklaring at<br />
basere tilstedeværelsen af fortidsdiskursen alene på dette.<br />
Som påpeget udgør en stor del af franquismediskursen et aspekt af en mere omfattende kritik mod<br />
PP’s forvaltning af magten, nærmere betegnet hvad angår skabelsen af de betingelser der skal sikre<br />
de statslige mediers uafhængighed, samt den fri konkurrence mellem landets virksomheder. At<br />
svare på hvorvidt PP bevidst har udnyttet sin magtposition, ligger uden for dette speciales<br />
problemstilling, og kræver en helt anden type undersøgelse. Men brugen af fortidsdiskursen synes<br />
at afspejle en reel bekymring hos de resterende partier. Der kan selvfølgelig argumenteres for at der<br />
blot er tale om sund skepsis, og at fortidsdiskursen blot er et udtryk for at man forsøger at værne om<br />
demokratiet. I lyset af den aggressive tone som indimellem præger <strong>politik</strong>ernes udtalelser, vil jeg<br />
dog mene at den også er et udtryk for en udpræget mistillid og mangel på ideologisk tolerance<br />
<strong>politik</strong>erne imellem.<br />
166 Se side 29-30<br />
65
Denne mistillid aflæses også i de baskiske <strong>politik</strong>eres brug af franquismen: meget tyder på at<br />
de føler sig decideret forulempet af PP’s hårde linie over for Lizarra-aftalen, og den diskurs der<br />
forsøger at sætte lighedstegn mellem den moderate baskiske nationalisme og terrorisme.<br />
Terrorismediskursen er på sin side ikke opstået ud af ingenting, men har taget form over en længere<br />
periode. Den repræsenterer således også det diskursive resultat af en skuffelse over, at de baskiske<br />
<strong>politik</strong>ere i 1998 meldte sig ud af Ajuria Enea-pagten og gik deres egne veje med Lizarra-aftalen,<br />
hvis intentioner om at indgå i dialog med alle parter om alt ikke konvergerer med de statslige<br />
partiers tiltro til forfatningen som juridisk referencepunkt i alle statslige spørgsmål. Herudover<br />
aktiveres denne del af fortidsdiskursen yderligere i forbindelse med ETA’s terroraktion, og de<br />
begivenheder der følger umiddelbart efter i forbindelse med begravelsen af Fernando Buesa og<br />
demonstrationen mod ETA. 167<br />
Heller ikke felipismediskursen kan ensidigt forklares som demagogi, men synes også at<br />
afspejle en mangel på tillid til PSOE i det tilfælde at de skulle komme til magten. Som det centrale<br />
kernesymbol lader forstå, drejer det sig helt basalt om en vedvarende bekymring for demokratiets<br />
tilstand, på samme tid som det afspejler en fundamental vilje til at få demokratiet til at fungere.<br />
Selv om mediernes rolle ikke er undersøgt til bunds, kan det ikke udelukkes at de også har en<br />
stor del af ansvaret for fortidsdiskursens artikulering. Ud over den helt åbenlyse støtte til<br />
felipismediskursen i El Mundo, kan man også mene at aviserne er med til i et vist omfang at<br />
fremprovokere nogle af <strong>politik</strong>ernes voldsomme reaktioner, og at de bevidst kører på at piske en<br />
stemning op, bl.a. med henblik på øget salgstal. Hvorvidt dette er tilfældet kræver dog en mere<br />
indgående undersøgelse af avisernes rolle.<br />
Ud over disse forklaringer synes diskursens artikulering også at bunde i dybereliggende årsager. I<br />
lyset af det indtryk fortidsdiskursens samlede struktur efterlader, synes en stor del af de <strong>spansk</strong>e<br />
<strong>politik</strong>eres tankegang i 2000 at være præget af nationens fortid – hvad dele af den traditionelle<br />
erindringsforskning ville betegne som kollektiv erindring. Som franquisme- og felipismediskursen<br />
lader skinne igennem, er det især disse to epoker der har en fast plads i de <strong>spansk</strong>e <strong>politik</strong>eres<br />
historiske bevidsthed: de repræsenterer alt det som demokratiet ikke bør være: diktatur, intolerance,<br />
korruption etc. For at undgå en regression til en sådan tilstand, plæderer man for de demokratiske<br />
værdier som viste sig nyttige under den <strong>spansk</strong>e transition – consenso, convivencia, diálogo,<br />
pluralidad og centrismo, men uden reelt at praktisere den politiske kultur, de er et udtryk for.<br />
Politikerne synes med andre ord at være forankret i en tiltro til transitionens demokratiske værdisæt<br />
som en magisk formular til at løse demokratiets problemer, og må derfor, set som samlet gruppe,<br />
167 Omtalt side 47<br />
66
siges at manifestere en udtalt historisk bevidsthed, uden at denne kan karakteriseres som en<br />
homogen og kollektiv størrelse.<br />
Netop det centrale kernesymbol – demokratiet – forekommer at udgøre en af de mest<br />
grundlæggende årsager til at fortiden stadig præger <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong>. Som omtalt ovenfor er<br />
demokratiet og transitionen nærmest uløseligt forbundet fordi det for en stor del af <strong>politik</strong>erne<br />
repræsenterer den model der har løst Spaniens historiske problemer en gang for alle. Som relationen<br />
mellem centralregeringen og Baskerlandet lader skinne igennem, bygger denne sakralisering af<br />
transition og forfatning dog delvis på en illusion. <strong>Fortidsdiskurs</strong>en bidrager her til at klarlægge at et<br />
af de mest fundamentale problemer i den <strong>spansk</strong>e nations historie – statsstrukturen, og mere<br />
specifikt relationen mellem Spanien og de regioner der har et nationalt særpræg – ikke synes at have<br />
fundet sin endelige løsningsmodel endnu.<br />
At fortiden stadig præger <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> må derfor siges at have en række årsager, der rækker ud<br />
over selve valgkampen. Hvad angår selve artikuleringen af fortidsdiskursen, kan det dog være svært<br />
at generalisere og fremkomme med betragtninger der dækker <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> generelt. Valgkampen i<br />
2000 synes at afspejle at fortiden ikke har sluppet sit tag i <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> på et diskursivt plan. Hvad<br />
der i den henseende må betegnes som vigtigt, er at den diskursive praksis ikke har fået radikale<br />
følger for den sociale, herunder den politiske, praksis. På trods af en til tider ret så voldsom retorik<br />
<strong>politik</strong>erne imellem, har det ikke udmøntet sig i en fysisk konflikt. I den henseende har demokratiet<br />
slået dybe rødder i det <strong>spansk</strong>e samfund.<br />
67
5. Diskussion<br />
Specialet skal ikke afsluttes uden nogle kritiske betragtninger omkring dets teoretiske grundlag,<br />
samt den analysemodel der blev udarbejdet på basis af teorien.<br />
Problematisering af Fairclough: det dialektiske udgangspunkt<br />
At jeg har valgt Faircloughs kritiske diskursanalyse som teoretisk udgangspunkt, skal ikke forstås<br />
derhen at jeg mener at det er den eneste teori der egner sig til at forklare og analysere fortidens<br />
indflydelse på nutiden. Teorien er dog også forbundet med nogle problemer, som forekommer mig<br />
at have sine rødder i dens iboende ambition om at fremstå som universel teori: den ønsker at<br />
forklare alle aspekter af sprogets funktion i samfundet, men i den analytiske praksis viser dette sig<br />
at være besværligt. Det kommer bl.a. til udtryk når man skal undersøge forholdet mellem diskursiv<br />
og social praksis.<br />
På trods af en eksplicit forståelse af relationen mellem diskursiv og social praksis som<br />
dialektisk, har Fairclough i sine konkrete analyser en tendens til at underordne det diskursive det<br />
sociale. 168 Teksterne, eller de sproglige manifestationer som jeg har valgt at betegne dem, bliver i<br />
hans analyser ofte reduceret til produkter af sociale faktorer, mens der sker en nedtoning af de<br />
sproglige manifestationers gensidige påvirkning af det sociale. Herved fjernes en stor del af<br />
opmærksomheden fra den dynamik som eksisterer mellem de sproglige manifestationer, og som<br />
bevirker at den diskursive praksis kan siges at virke tilbage på den sociale. Man risikerer derfor<br />
meget nemt at stå i den situation, som jeg bl.a. har kritiseret begrebet kollektiv erindring for at<br />
bringe sig selv i: at selve kampen om det sproglige udtryk synes afgjort på forhånd, og at de<br />
sproglige manifestationer blot afspejler en hegemonisk relation i den sociale praksis.<br />
Jeg har forsøgt at løse dette problem ved, i modsætning til Faircloughs tendens til<br />
enkelttekstsanalyse 169 , at analysere en stor mængde tekstmateriale fra forskellige kilder – men<br />
centreret omkring det samme spørgsmål: hvordan de bruger fortiden. Jeg har derved kunnet<br />
analysere dynamikken og kampen imellem de sproglige manifestationer, og hvordan de hænger<br />
sammen i en større diskursiv struktur – den diskursive ramme. Herudover har jeg også tilstræbt at<br />
give nogle socio-politiske forklaringer på fortidsdiskursen – dvs. den sociale praksis’ indvirkning på<br />
den diskursive praksis. Spørgsmålet er dog om analysen på noget tidspunkt har kunnet sige noget<br />
om hvorvidt den diskursive praksis har påvirket den sociale praksis, og her må der svares<br />
afkræftende.<br />
Årsagen ligger frem for alt i at specialets problemformulering er formuleret med henblik på<br />
en synkron frem for en diakron undersøgelse. Man kunne derfor arbejde videre på basis af de<br />
168 Jørgensen & Phillips, 1999:101-2<br />
68
esultater som specialet har genereret, og f.eks. se på om den hårde kritik af PP’s forvaltning af<br />
magten senere hen har resulteret i en lovgivning, der forsøger at begrænse regeringens muligheder<br />
for at udnytte de statslige medier til politiske formål. Her vil jeg dog mene at man bør benytte sig af<br />
en teori og metode, der er mere målrettet mod en undersøgelse af forandringer i den sociale praksis,<br />
hvilket jeg ikke mener Faircloughs kritiske diskursanalyse formår, til trods for de gode intentioner.<br />
En sådan teori bør også undersøge hvorvidt en fortidsdiskurs ikke bevirker en forandring i den<br />
sociale praksis. Derigennem kan man nå til en afklaring af om den blotte tilstedeværelse af<br />
fortidsdiskurser overhovedet har nogen større social effekt.<br />
Problematisering af specialets egen teori og metode<br />
Det leder videre til den del af specialets teori og metode, som jeg selv har stået for udformningen af:<br />
de fire centrale begreber fortidsdiskurs, diskursiv ramme, perspektivisk diskurs og kernesymbol,<br />
samt den analysemodel, som begreberne indgår i.<br />
Hvad angår analysemodellen overordent, er der blevet argumenteret for at den er velegnet til<br />
at illustrere en fortidsdiskurs’ indre dynamiske karakter – specielt muligheden for både at kunne<br />
vise konflikt og konsensus på de to laveste niveauer i forhold til hegemonibegrebet, ud fra den<br />
grafiske relation mellem perspektiver og kernesymboler. Den har dog den svaghed at den har svært<br />
ved at illustrere temporalitet – dvs. hvordan en fortidsdiskurs ændrer sig med tiden. Det fremgik, da<br />
den blev afprøvet på den <strong>spansk</strong>e transition, ved at det var svært at påvise hvordan de to<br />
franquismediskurser langsomt mistede kraften i forhold til de øvrige perspektiver i fortidsdiskursen.<br />
Problemet er nært forbundet med den kritik der ovenfor blevet rettet mod Faircloughs begrænsede<br />
fokus på hvordan den diskursive praksis virker tilbage på den sociale, og derigennem skaber<br />
forandring i tidsmæssig forstand. Det er dog ikke decideret afgørende set ud fra specialets<br />
problemformulering, der som omtalt har en synkron karakter. Skal modellen imidlertid bruges i<br />
diakrone analyser, bør dette aspekt undersøges nærmere for at kunne afgøre, hvorvidt den kan<br />
”rumme” denne yderligere dimension eller ej.<br />
Ser man generelt på begrebet fortidsdiskurs og dets fordele og ulemper i en sammenligning<br />
med kollektiv erindring, har jeg allerede opsummeret en række af fordelene. En kritik mod begrebet<br />
kunne være at det i udgangspunktet risikerer at tilsidesætte menneskets historiske bevidsthed som<br />
årsagsforklaring, og reducerer fortidens indflydelse på nutiden til et spørgsmål om fortidsbrug<br />
forårsaget af ideologiske og regionale forskelle. Jeg mener dog at begrebet, sådan som jeg har<br />
defineret det, kan rumme en bred vifte af årsagsforklaringer. Dette synes jeg blandt andet fremgik<br />
ved at jeg også fandt tegn på at det demokratiske værdisystem fra transitionen stadig var aflæselig i<br />
den diskursive praksis i 2000. Det jeg finder positivt ved begrebet, er at det for mig at se ikke<br />
169 Ibid.<br />
69
implicit modarbejder specifikke årsagsforklaringer. Denne tiltro til begrebets muligheder skal ikke<br />
forstås derhen at jeg mener at det ikke kan underkastes kritik. Det har blot været svært at se nogle<br />
specifikke problemer i forbindelse med det konkrete materiale jeg selv har anvendt det på.<br />
Inden for selve den diskursive ramme synes der til gengæld at være flere spørgsmål at tage fat<br />
i, og der skal her diskuteres et par stykker.<br />
Først er der spørgsmålet om hvad der skal inkluderes i den diskursive ramme, og hvad der<br />
skal holdes udenfor: hvornår kan man sige at der er tale om forekomsten af en perspektivisk<br />
diskurs? Et krav, som jeg har forsøgt at holde mig til, er at den udsagnskæde den er formet af, skal<br />
repeteres i et vist omfang, og helst af flere forskellige personer, samt have et rimeligt homogent<br />
udtryk for at kunne tilegne sig prædikatet diskurs. Det er således ikke nok at en lille gruppering af<br />
udtalelser forholder sig til den diskursive rammes kernesymboler. Jeg har f.eks. undladt at inddrage<br />
artikler med referencer til den <strong>spansk</strong>e borgerkrig, fordi de var så fåtallige og så vage at det ikke<br />
gav mening at karakterisere det som en perspektivisk fortidsdiskurs. Det betyder ikke at det<br />
nødvendigvis bør defineres kvantitativt hvor meget en diskurs skal repeteres, og af hvor mange,<br />
men der synes i begrebsdefinitionen at mangle en overordnet retningslinie for hvor en eventuel<br />
grænse må siges at ligge. Dette er også et spørgsmål som er vigtigt at få besvaret angående den<br />
indbyrdes relation mellem de perspektiviske diskurser, fordi overvejelserne omkring hegemoni let<br />
kan ende med at basere sig på meget generelle og skønsmæssige vurderinger. Jeg har dog ikke set<br />
mig i stand til at løse dette problem endeligt. Det samme problem opstår i øvrigt i forbindelse med<br />
kernesymbolerne: hvor meget skal der til før et begreb kan siges at få en symbolsk karakter?<br />
Et andet problem som er opstået i løbet af specialeskrivningens proces, er hvordan man kan<br />
opretholde skellet mellem kernesymbol og perspektivisk diskurs. Man kan f.eks. hævde at den<br />
<strong>spansk</strong>e forfatning lige såvel kan betragtes som en perspektivisk diskurs, som den kan ses som et<br />
kernesymbol, fordi den bruges specifikt af PP og PSOE til at give et partikulært indtryk af hvordan<br />
det <strong>spansk</strong>e demokrati fungerer mest optimalt. For at undgå denne problematik kunne man eventuelt<br />
analysere forholdet mellem forfatning, særlov og selvbestemmelsesret som et særskilt fænomen –<br />
dvs. som en diskursiv struktur, der ligger uden for selve fortidsdiskursen, men som alligevel har en<br />
tæt relation til den. Det synes dog ikke at løse det forhold at begrebsdefinitionen af de to dele i den<br />
diskursive ramme ikke er tegnet skarpt nok op.<br />
Den kritik som er fremlagt i det ovenstående, skal ikke opfattes som den eneste der kan rettes mod<br />
Faircloughs teori eller min udbygning af visse dele af den. En tanke der har strejfet mig<br />
regelmæssigt i forbindelse med specialeskrivningen, er at en afprøvning af specialets teoretiske<br />
fundament og metodiske fremgang på andre problemstillinger, der ser på forholdet mellem fortid og<br />
nutid, med stor sandsynlighed vil afsløre flere problemer. Jeg betragter derfor på ingen måde<br />
70
hverken analysemodel, eller den teori der har ligget til grund for den, som universel eller<br />
færdigudarbejdet. I forhold til specialets egen problemstilling mener jeg dog generelt set at have<br />
argumenteret for og påvist at diskursanalyse, med nogle tilpasninger, med fordel kan anvendes til at<br />
besvare problemstillinger inden for den erindringshistoriske genre.<br />
71
6. Konklusion<br />
I specialets indledning blev problemformuleringen defineret som følger: kan <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> anno<br />
2000 siges at være præget af en fortidsdiskurs, og i så fald; i hvilket omfang, hvilke historiske<br />
begivenheder og epoker centrerer den sig omkring, og hvordan bruges den af forskellige politiske<br />
interessegrupper. Indlejret i dette lå spørgsmålet om hvorvidt diskursanalyse egner sig til at<br />
analysere problemstillinger, der traditionelt har været underlagt erindringshistoriske undersøgelser.<br />
Med udgangspunkt i en analyse af en række artikler fra de to <strong>spansk</strong>e aviser El País og El<br />
Mundo, samt den baskiske avis Deia, anvendte specialet Faircloughs kritiske diskursanalyse og<br />
Laclau & Mouffes hegemoni-begreb til at diskutere ovennævnte problemstilling. Denne diskussion<br />
kan opsummeres i følgende betragtninger:<br />
Selv om det kan være problematisk at generalisere på basis af en undersøgelse af artikler fra<br />
ca. tre ugers valgkamp, er der meget der tyder på at <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> stadig – næsten 25 år efter<br />
Francos død – var præget af fortiden. Dette kunne aflæses gennem brugen af diskursanalysen, som<br />
påviste eksistensen af en fortidsdiskurs. Det er ikke det samme som at sige at <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong><br />
domineredes af fortiden på daværende tidspunkt, men at fortiden kvalitativt set fyldte en del i den<br />
politiske debat, fordi den blev brugt argumentativt i større politiske problemstillinger.<br />
Den overordnede fortidsdiskurs var præget af to perspektiviske fortidsdiskurser, der<br />
henholdsvis centrerede sig om franquisme og ”felipisme”, hvor sidstnævnte prædikat dækkede over<br />
den socialistisk ledede regering under Felipe González fra 1983-1996. Herudover indeholdt<br />
fortidsdiskursen en perspektivisk diskurs uden relation til fortiden – en terrorismediskurs. Denne<br />
blev medtaget fordi den forholdte sig til det samme centrale kernesymbol som de to<br />
fortidsperspektiver – demokratiet – og derfor blev opfattet som en del af fortidsdiskursens samlede<br />
diskursive struktur. Det stod samtidig klart at de tre perspektiviske diskurser under valgkampen blev<br />
brugt af <strong>politik</strong>erne til at påpege et antidemokratisk sindelag hos politiske modstandere, en tendens<br />
som især El Mundo og El País’ officielle redaktionelle linie bidrog til at tydeliggøre. Franquismen<br />
blev således brugt mod PP, felipismen mod PSOE, mens terrorismediskursen blev brugt mod PNV<br />
og baskisk nationalisme generelt. Samtidig var der en generel tendens hos <strong>politik</strong>erne til at<br />
understrege deres eget partis prodemokratiske sindelag gennem et demokratisk værdisæt, som der<br />
blev argumenteret for stammede fra den <strong>spansk</strong>e transition. Dette værdisæt bestod, ud over det<br />
centrale kernesymbol demokrati, af centrismo, pluralidad, consenso, convivencia og diálogo. En<br />
yderligere vigtig pointe var at alle partierne syntes at bakke op om demokratiet som styreform, men<br />
at dette centrale kernesymbol var underlagt et indholdsmæssigt tovtrækkeri mellem de baskiske<br />
partier på den ene side og statslige partier på den anden. De baskiske <strong>politik</strong>ere agiterede for retten<br />
til selv at bestemme regionens fremtid – autodeterminación, mens PSOE,og især PP, støttede deres<br />
72
holdning til de baskiske spørgsmål på hvad der blev kaldt en sakralisering af den <strong>spansk</strong>e forfatning<br />
og den baskiske særlov.<br />
Diskussionen af analyseresultaterne mundede ud i den betragtning at fortidsdiskursens<br />
tilstedeværelse ikke alene kunne forklares som et resultat af en demagogisk valgkampsstrategi fra<br />
<strong>politik</strong>ernes side, men også havde andre årsager. Blandt de væsentligste forklaringer var for det<br />
første tolkningen af fortidsdiskursen som et udtryk for en udpræget mistillid <strong>politik</strong>erne imellem.<br />
Herudover vurderedes konflikten mellem de statslige partier og de moderate baskiske nationalister,<br />
som opstod i kølvandet på Lizarra-aftalens underskrivelse, også at have bidraget til en<br />
udtryksmæssig eskalering af fortidsdiskursen. Konklusionen synes derfor at være at selv om det<br />
<strong>spansk</strong>e demokrati ofte bliver omtalt som et mirakel, så viser en diskursiv undersøgelse af fortidens<br />
indflydelse på <strong>spansk</strong> <strong>politik</strong> at miraklet, på et politisk plan, ikke er helt så idyllisk som den omtalte<br />
leder i specialets indledning forsøger at fremstille det.<br />
Hvad angår det teoretiske og metodiske grundlag, så viste Faircloughs kritiske diskursanalyse sig, i<br />
kombination med Laclau & Mouffes hegemonibegreb, og efter en lettere tilpasning, at være<br />
velegnet til at besvare specialets problemformulering. Samtidig formåede begrebet fortidsdiskurs at<br />
løse op for nogle af de problemer der er forbundet med det traditionelle erindringshistoriske begreb<br />
kollektiv erindring. Især hvad angik et samtidigt fokus på både konflikt og konsensus, forekom<br />
fortidsdiskurs at have et bedre forklaringspotentiale end kollektiv erindring.<br />
Det betød ikke at der ikke opstod problemer i forbindelse med brugen af den kritiske<br />
diskursanalyse, og specialets tilpasning af den til undersøgelser af fortidsdiskurser, i besvarelsen af<br />
opgaven, eller at tilgangen ikke kan kritiseres for visse mangler og fejl. Dog synes såvel<br />
teorigrundlaget som metoden, gennem en yderligere bearbejdning og bedre definition af de<br />
begreber der udgør den, at kunne udvikle sig til et ganske nyttigt analyseredskab inden for den<br />
erindringshistoriske genre.<br />
73
Bibliografi<br />
Monografier, tidsskriftsartikler m.m.<br />
Aguila, Rafael del & Montoro, Ricardo: El discurso político de la transición española. Madrid,<br />
1984.<br />
Aguilar, Paloma: “Collective Memory of the Spanish Civil War: The Case of the Political<br />
Amnesty in the Spanish Transition to Democracy”. Democratization. London, 1997. Årg. 1997,<br />
bind 4, s. 88-109.<br />
Aguilar, Paloma: “The Memory of the Civil War in the Transition to Democracy: The pecularity of<br />
the Basque Case”. West European Politics. Chippenham, 1998. Årg. 14, bind 4, s. 5-25.<br />
Aguilar, Paloma: ”Justice, Politics and Memory in the Spanish Transition” i Barahona de Brito,<br />
Alexandra et al.: The Politics of Memory – Transitional Justice in Democratizing Societies.<br />
Oxford University Press, 2001. S. 92-118.<br />
Aguilar, Paloma & Humlebæk, Carsten: ”Collective Memory and National Identity in the<br />
Spanish Democracy: The Legacies of Francoism and the Civil War”. History & Memory. U.s.,<br />
2002. Årg. 14, bind 1-2, s. 121-164.<br />
Aguilar Fernández, Paloma: Memory and amnesia: the role of the Spanish Civil War in the<br />
transition to democracy. Berghan, 2002. (oversat fra <strong>spansk</strong> af Mark Oakley)<br />
Asociación para la Investigación de Medios de Comunicación: Febrero a noviembre de 2000 –<br />
Resumen general. http://www.aimc.es/02egm/resumegm300.pdf (hentet 09-01-05)<br />
Balcells, Albert: Cataluña Contemporánea II (1930-1936). Madrid, 1974.<br />
Balcells, Albert: El nacionalismo catalan. Madrid, 1991.<br />
Confino, Alon: “Collective Memory and Cultural History: Problems of Method”. American<br />
Historical Review. Washinton, 1997. Årg. 102, bind 5, s. 1396-1403.<br />
Cortázar, Fernando García de & Azcona, José Manuel: El nacionalismo vasco. Madrid, 1991.<br />
Edles, Laura Desfor: Symbol and Ritual in the New Spain: The Transition to democracy after<br />
Franco. Cambridge University Press, 1998.<br />
El Acuerdo de Lizarra-Garazi: Lizarra/Estella, 1998. http://www.lizarra-garazi.org/01texto.htm<br />
(hentet 14-11-04)<br />
El Pacto de Ajuria Enea: Gasteiz/Vitoria, 1988.<br />
http://www.el-mundo.es/eta/docpactoajuriaenea.html (hentet 09-05-05)<br />
Fairclough, Norman: Analysing Discourse: Textual Analysis for Social Research. Routledge,<br />
2003.<br />
Fairclough, Norman: Critical Discourse Analysis:The Critical Study of Language.Longman,<br />
1995a.<br />
Fairclough, Norman: Discourse and Social Change. Polity Press, 1992.<br />
Fairclough, Norman: Language and Power. Longman, 1989.<br />
Fairclough, Norman: Media Discourse. Arnold, 1995b.<br />
Frandsen, Heidi Høy: Grundfortælling og diskurs om den <strong>spansk</strong>e transition. Syddansk<br />
Uninversitet, 2004.<br />
Fusi, Juan Pablo: El País Vasco: pluralismo y nacionalidad. Alianza, 1990. (2. udg.; 1. udg. 1984)<br />
Gedi, Noa & Elam Yigal: “Collective Memory – What is ist?”. History and Memory. U.s., 1996.<br />
Årg. 8, bind 1, s. 30-50.<br />
Guillermo, López García: Comunicación electoral y formación de la opinión pública: las<br />
elecciones generales de 2000 en la prensa española. Universitat de València, 2004.<br />
Iggers, George G.: Historiography in the Twentieth Century. Wesleyan University Press, 1997.<br />
Jáuregui, Fernando & Menéndez, Manuel Angel: Lo que nos queda de Franco – símbolos,<br />
personajes, leyes y costumbres, veinte años después. Ediciones Temas de Hoy, 1995.<br />
Jelin, Elizabeth: Los trabajos de la memoria. Madrid, 2002.<br />
Jørgensen, Marianne W. & Phillips, Louise: Diskursanalyse som teori og metode. Roskilde<br />
74
universitetsforlag, 1999.<br />
Laclau, Ernesto & Mouffe, Chantal: Hegemony & Socialist Strategy – Towards a Radical<br />
Democratic Politics. Verso, 1993.<br />
Linz, Juan J.: Conflicto en Euskadi. Madrid, 1986.<br />
Lugilde Pardo, Anxo et al.: La gaviota ya vuela sola – Crónica de las elecciones generales del 12-<br />
M. La voz de Galicia, 2000.<br />
Lund, Jørn et al.: Den Store Danske Encyklopædi. Gyldendal, 2004 (CD-ROM-version)<br />
Ministerio del Interior: Elecciones a Cortes Generales, 2000. Madrid, 2000.<br />
Moral, Félix: Veinticinco años después: la memoria del franquismo y de la transición a la<br />
democracia en los españoles del año 2000. Madrid, 2001.<br />
Morán, Gregorio: El precio de la transición. Barcelona, 1992. 2. udg.<br />
Payne, Stanley G.: Spain’s First Democracy. Wisconsin, 1993.<br />
Payne, Stanley G.: The Franco Regime – 1936-1975. Phoenix Press, 2000.<br />
Pierson, Peter: The History of Spain. Greenwood Press, 1999.<br />
Ramon Resina, Joan (red.): Disremembering the Dictatorship. The Politics of Memory in the<br />
Spanish Tansition to Democracy. Amsterdam, 2000.<br />
Reglá, Juan: Historia de Cataluña. Madrid, 1983 (5. udg., 1. Udg. 1974).<br />
Vilar, Pierre: Historia de España. Barcelona, 1999.<br />
Avisartikler.<br />
ID-nummeret ved de to aviser El País og El Mundo henviser til artiklens filnavn på den vedlagte<br />
CD-ROM. Sidereferencer med ”*” ved Deia henviser til sidetal i avisens almindelige sektion. Ved<br />
referencer uden dette tegn, henviser sidetallet til midtersektionen “cuadernillo central”. Bibliografi<br />
over samtlige artikler der har udgjordt det analytiske tekstkorpus, findes i specialets appendiks.<br />
El País<br />
Almunia, Joaquín – 25-02-00: “Opciones de futuro para todos”. Hentet 22-03-05. (ID007)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000225elpepinac_44&type=Tes&ed=diario<br />
Casquiero, Javier – 08-03-00: ”Aznar reclama al PSOE que precise su actitud frente a ETA y el<br />
radicalismo del PNV”. Hentet 22-03-05. (ID009)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000308elpepinac_8&type=Tes&ed=diario<br />
Casquiero, Javier – 10-03-00: ”Aznar pide el voto ’para convertir a España en cuatro años en el<br />
mejor país de Europa’”. Hentet 26-03-05. (ID033)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000310elpepinac_37&type=Tes&ed=diario<br />
Cifuentes, Pedro – 03-03-00: “Los partidos denuncian a TVE por ‘atentar contra la democracia’”.<br />
Hentet 23-03-05. (ID027)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000303elpepinac_25&type=Tes&ed=diario<br />
Cué, Carlos E. – 03-03-00: “Intelectuales y artistas convocan al voto progresista para quitar el<br />
poder a Aznar”. Hentet 23-03-05. (ID025)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000303elpepinac_1&type=Tes&ed=diario<br />
Cué, Carlos E. – 07-03-00: “Frutos afirma que la derecha se está movilizando como en 1936”.<br />
Hentet 22-03-05. (ID006)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000307elpepinac_9&type=Tes&ed=diario<br />
Díez, Anabel & Cué, Carlos E. – 03-02-00: “PSOE e IU pactan un acuerdo de gobierno”. Hentet<br />
08-06-05. (ID086)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000203elpepinac_9&type=Tes&ed=diario<br />
Díez, Anabel & Cué, Carlos E. – 02-03-00: “PSOE e IU arremeten contra el ‘verticalista’ Cuevas<br />
y afirman que sus críticas les benefician”. Hentet 23-03-05. (ID019)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000302elpepinac_6&type=Tes&ed=diario<br />
75
Díez, Anabel & Mauri, Luis – 01-03-96: ”Felipe González pide en Barcelona la ayuda de la<br />
izquierda para hacer realidad el ‘no pasarán’”. Hentet 02-03-05. (ID002)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=19960301elpepinac_28&type=Tes&ed=diario<br />
Garriga, Josep – 25-02-00: “Pujol abre la campaña comparando la situación en Euskadi con la<br />
cohesión social de Cataluña”. Hentet 26-03-05. (ID039)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000225elpepinac_6&type=Tes&ed=diario<br />
Garriga, Josep – 07-03-00: ”CiU exige la reducción en 400.000 milliones del déficit fiscal catalán<br />
a cambio de su apoyo”. Hentet 22-03-05. (ID005)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000307elpepinac_23&type=Tes&ed=diario<br />
Gorospe, Pedro – 23-02-00: ”ETA asesina en Vitoria al dirigente socialista Fernando Buesa y a su<br />
escolta de la Ertzaintza”. Hentet 24-05-05. (ID089)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000223elpepinac_37&type=Tes&ed=diario<br />
Guenaga, Aitor – 25-02-00: ”El PNV acusa al PP y al Gobierno de organizar la protesta contra<br />
Ibarretxe en el funeral de Buesa”. Hentet 22-03-05. (ID008)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000225elpepinac_3&type=Tes&ed=diario<br />
Hermida, Xosé – 06-03-00: ”Beiras promete hacer que el PP ’desaparezca del mapa’”. Hentet 22-<br />
03-05. (ID003)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000306elpepinac_29&type=Tes&ed=diario<br />
Intxausti, Aurora – 29-02-00: ”El PP quiere fracturar a la sociedad vasca”. Hentet 26-03-05.<br />
(ID077)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000229elpepinac_17&type=Tes&ed=diario<br />
Irujo, José María – 27-02-98: “Roldán, condenado a 28 años de cárcel”. Hentet 21-04-05. (ID087)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=19980227elpepinac_1&type=Tes&ed=diario<br />
Lamo de Espinosa, Emilio – 28-02-00: ”Arzalluz y las dos Euskadis”. Hentet 26-03-05. (ID057)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000228elpepinac_15&type=Tes&ed=diario<br />
Leder – 22-11-00: ”Un buen trabajo”. Hentet 02-03-05. (ID001)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20001122elpepiopi_3&type=Tes&ed=diario<br />
Leder – 02-03-00: ”Incompetencia”. Hentet 26-03-05. (ID056)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000302elpepiopi_4&type=Tes&ed=diario<br />
Leder – 12-03-00: ”Llenar las urnas”. Hentet 23-03-05. (ID011)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000312elpepiopi_1&type=Tes&ed=diario<br />
Martínez, Isabel C. – 26-02-00: „Nacionalistas y no nacionalistas participarán por separado en la<br />
manifestación de Vitoria contra ETA”. Hentet 24-05-05. (ID090)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000226elpepinac_15&type=Tes&ed=diario<br />
Millás, Juan José – 28-02-00: ”El giro copernicano”. Hentet 23-03-05. (ID013)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000228elpepinac_7&type=Tes&ed=diario<br />
Pérez Royo, Javier – 10-03-00: ”¿Rehacer el consenso antiterrorista?“. Hentet 26-03-05. (ID063)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000310elpepinac_16&type=Tes&ed=diario<br />
Rivas, Javier – 06-03-00: “Si el partido socialista ganase sería mucho mejor para todos”. Hentet<br />
23-03-05. (ID028)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000306elpepinac_47&type=Tes&ed=diario<br />
Tobarra, Sebastián – 01-03-00: “Almunia discute con Cuevas al defender un Tribunal de la<br />
Competencia más independiente”. Hentet 26-03-05. (ID048)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000301elpepinac_7&type=Tes&ed=diario<br />
Uden forfatter – 06-03-00: “Ibarretxe condiciona el diálogo con Aznar a que salga de su<br />
‘inmovilismo ciego’”. Hentet 27-03-05. (ID082)<br />
http://www.elpais.es/solotexto/articulo.html?xref=20000306elpepinac_32&type=Tes&ed=diario<br />
El Mundo<br />
Burgos, Antonio – 28-02-00: “El okupa”. Hentet 14-04-05. (ID129)<br />
76
http://www.elmundo.es/2000/02/28/opinion/28N0003.html<br />
Garea, Fernando – 27-02-00: “González e Ibarra rompen el discurso de Almunia al criticar la<br />
política contra ETA”. Hentet 14-04-05. (ID120)<br />
http://www.elmundo.es/2000/02/27/espana/27N0075.html<br />
Garea, Fernando – 28-02-00: “PSOE e IU, contra la ’revolución fiscal’ de Aznar”. Hentet 14-04-<br />
05. (ID107)<br />
http://www.elmundo.es/2000/02/28/espana/28N0094.html<br />
Garea, Fernando & Gorostidi, Iñaki – 08-03-00: “’Hay un reparto de papeles entre el PNV y<br />
ETA’”. Hentet 02-05-05. (ID164)<br />
http://www.elmundo.es/2000/03/08/espana/08N0046.html<br />
Gorostidi, Iñaki – 11-03-00: ”Arzalluz detecta en el Gobierno ’signos de neofranquismo’”. Hentet<br />
14-04-05. (ID113)<br />
http://www.elmundo.es/2000/03/11/espana/11N0059.html<br />
Gurruchaga, Carmen – 27-02-00: “Aznar descalifica el pacto de gobierno del PSOE en Baleares”.<br />
Hentet 14-04-05. (ID121)<br />
http://www.elmundo.es/2000/02/27/espana/27N0129.html<br />
Gurruchaga, Carmen – 02-03-00: ”Aznar pide 4 años más para que no vuelvan el paro y la<br />
corrupción”. Hentet 14-04-05. (ID124)<br />
http://www.elmundo.es/2000/03/02/espana/02N0036.html<br />
Gurruchaga, Carmen – 05-03-00: “Aznar promete que no pactará con el PNV si continúa en<br />
Estella”. Hentet 02-05-05. (ID167)<br />
http://www.elmundo.es/2000/03/05/espana/05N0067.html<br />
Gurruchaga, Carmen – 06-03-00: “Aznar critica al PSOE por tratar con demagogia asuntos<br />
importantes de Estado”. Hentet 02-05-05. (ID173)<br />
http://www.elmundo.es/2000/03/06/espana/06N0063.html<br />
Inda, Eduardo – 02-03-00: ”Frutos compara el exabrupto de Cuevas ante Almunia con el de<br />
Tejero el 23-F”. Hentet 14-04-05. (ID104)<br />
http://www.elmundo.es/2000/03/02/espana/02N0040.html<br />
Jiménez Losantos, Federico – 28-02-00: “Voluntarios”. Hentet 30-04-05. (ID155)<br />
http://www.elmundo.es/2000/02/28/opinion/28N0001.html<br />
Jiménez Losantos, Federico – 29-02-00: ”Ruleta rusa”. Hentet 14-04-05. (ID131)<br />
http://www.elmundo.es/2000/02/29/opinion/29N0025.html<br />
Leder – 26-02-00: ”Vitoria: más allá de los lemas”. Hentet 13-05-05. (ID193)<br />
http://www.elmundo.es/2000/02/26/opinion/26N0019.html<br />
Leder – 11-03-00: “Una elección sin drama: una continuidad conveniente”. Hentet 14-04-05.<br />
(ID139)<br />
http://www.elmundo.es/2000/03/11/opinion/11N0017.html<br />
Leder – 12-03-00: “El siglo XX se cierra en España con democracia”. Hentet 02-05-05. (ID182)<br />
http://www.elmundo.es/2000/03/12/opinion/12N0022.html<br />
Lobo, José Luis – 02-03-00: ”Almunia califica al presidente de la CEOE de ’viejo verticalista’”.<br />
Hentet 14-04-05. (ID102)<br />
http://www.elmundo.es/2000/03/02/espana/02N0035.html<br />
Lobo, José Luis – 06-03-00: “Almunia exigirá un impuesto a las empresas privatizadas por Aznar”.<br />
Hentet 14-04-05. (ID108)<br />
http://www.elmundo.es/2000/03/06/espana/06N0070.html<br />
Lobo, José Luis - 08-03-00: “El PSOE promete una subida de pensiones menor a la del PP”. Hentet<br />
02-05-05. (ID165)<br />
http://www.elmundo.es/2000/03/08/espana/08N0033.html<br />
Manchon, Manel – 27-02-00: “Trias: Las ’stock options’ prueban que el PP es ’de derechas’”.<br />
Hentet 30-04-05. (ID148)<br />
http://www.elmundo.es/2000/02/27/espana/27N0133.html<br />
Ramírez, Pedro J. - 05-03-00: “De cómo mirar a las ballenas”. Hentet 14-04-05. (ID138)<br />
77
http://www.elmundo.es/2000/03/05/opinion/05N0013.html<br />
Ramírez, Pedro J. et al. – 27-02-00: ”Entrevista con José María Aznar”. Hentet 14-04-05. (ID117)<br />
http://www.elmundo.es/2000/02/27/espana/27N0082.html<br />
Sangenis, María Josep – 26-02-00: “Pujol recuerda al líder del PSOE el dinero de Roldán”. Hentet<br />
14-04-05. (ID118)<br />
http://www.elmundo.es/2000/02/26/espana/26N0126.html<br />
U.f. – 05-03-00: „Pujol cree que el CIS maquiló los resultados”. Hentet 30-04-05. (ID143)<br />
http://www.elmundo.es/2000/03/05/espana/05N0082.html<br />
Deia<br />
Atxutegi, Iñaki – 01-03-00, side 19*: ”Aguantado el chaparrón”.<br />
Basurto, José – 08-03-00, side 5: “No quieren abordar el problema vasco”.<br />
Buján, Laura – 29-02-00, side 4: “’Para Aznar y Mayor Oreja, hoy po hoy, el enemigo a batir ya<br />
no es ETA sino el PNV’”.<br />
Buján, Laura – 04-03-00, side 4: “La clave de todos los ataques que sufre el PNV está en que el<br />
Gobierno español nos tiene miedo”.<br />
Buján, Laura – 05-03-00, side 8: ”El PNV se ha movido para romper sólo con todo lo que no es el<br />
entorno de ETA”.<br />
Buján, Laura – 09-03-00, side 8: “Almunia pide al PNV ‘un comprmiso con el Estatuto’ previo a<br />
cualquier posible pacto”.<br />
Dávila, Cirilo – 07-03-00, side 12: “La campaña electoral seguirá en los tribunales”.<br />
Dávila, Cirilo – 11-03-00, side 2: ”Arzalluz le dice a Aznar que ’ un presidente de Gobierno que no<br />
dialoga no vale para gobernar’”.<br />
García de Bikuña, N. – 28-02-00, side 4: ”Arzalluz afirma que EH no se presenta porque no<br />
hubiera mantenido sus resultados tras el atentado”.<br />
García de Bikuña, N. – 03-03-00, side 23*: “Arnaldo Otegi enmarca la detención de Olarra dentro<br />
del ‘programa electoral del PP’”.<br />
Lapitz, Xabier – 26-02-00, side 5: “Españoles sí, racismo no”.<br />
Lapitz, Xabier – 03-03-00, side 11: ”A la derecha de Fraga”.<br />
Leder – 25-02-00, side 18*: “La manipulación emocional”.<br />
Leder – 28-02-00, side 14*: ”La lección del Lehendakari”.<br />
U.f. – 29-02-00, side 5: ”El ’Guernica’ simboliza las deudas del Estado, dice EA”.<br />
U.f. – 02-03-00, side 10: ”Lasagabaster solicita ’cordura’ a los partidos y que ’se deje decidir a los<br />
vascos’”<br />
U.f. – 04-03-00, side 10: “Begoña Errazti afirma que ‘ni ETA, ni los otros’ impedirán el camino<br />
hacia la libertad”.<br />
U.f. – 09-03-00, side 9: “Aznar dice que la ‘lluvia de balas’ no alterá el rumbo de la sociedad<br />
española”<br />
Ugarriza, Raquel – 27-02-00, side 6: ”Egibar dice que la división en dos bloques refleja la<br />
‘pluralidad de esta sociedad’”.<br />
Ugarriza, Raquel – 01-03-00, side 4: ”Otxoa de Eribe dice que ’toda la extrema derecha está en el<br />
PP’”.<br />
Ugarriza, Raquel – 08-03-00, side 12: ”EH está en una estructura dictatorial”.<br />
78
Resumen del texto<br />
Título: Discurso del pasado en la política española – Las Elecciones Generales del 2000<br />
La tesina pone en tela de juicio el cuento del ”milagro español” – la casi maravillosa metamorfosis<br />
de España durante la transición – proceso histórico consistente en el cambio desde un régimen<br />
autoritario y franquista gobernado por Francisco Franco Bahamonde a una sociedad moderna y<br />
democrática, que ha cortado con un pasado de guerra civil, opresión y otros recuerdos traumáticos.<br />
Suponiendo que la democracia española se ha consolidado institucionalmente, se pregunta si eso se<br />
refleja en un plano lingüístico también, o si el pasado se puede apreciar todavía en el lenguaje de los<br />
políticos de la España de hoy.<br />
Después de una evaluación crítica del concepto memoria colectiva con el que habitualmente<br />
se analizan planteamientos de esta índole, se propone como alternativa abordar el asunto a base del<br />
Análisis Crítico del Discurso de Norman Fairclough. A través de la elaboración y definición de un<br />
nuevo concepto – discurso del pasado – se investiga en qué medida la política española, en el año<br />
de 2000, está influida por tal discurso, cuáles son las épocas y los acontecimientos históricos de<br />
enfoque y cómo se utiliza el discurso por los diversos grupos políticos de la sociedad.<br />
El estudio tiene como ámbito de investigación la campaña electoral de las Elecciones<br />
Generales del 2000 al parlamento español. Basado en un corpus de casi 300 artículos de dos diarios<br />
madrileños, El País y El Mundo, y un diario vasco, Deia, el análisis está dividido en tres partes. La<br />
primera analiza cómo se articula el discurso del pasado entre los políticos de los partidos estatales,<br />
entre los cuales se destacan el Partido Popular y el Partido Socialista Obrero Español. En la segunda<br />
se examina la articulación del discurso entre los políticos de partidos estatales y políticos de<br />
partidos vascos, sobre todo del Partido Nacionalista Vasco. Teniendo en cuenta la influencia que<br />
tienen los medios de comunicación en la vida política, la tercera parte enfoca el papel de los diarios<br />
y estudia la intensidad de su aportación al discurso.<br />
El discurso del pasado se comprende como una estructura discursiva compleja. Está<br />
compuesto por tres discursos particulares con valor negativo: uno franquista, uno felipista –<br />
concepto que se emplea para juzgar el mandato del socialista Felipe González como Presidente del<br />
Gobierno de 1983 a 1996 – y un discurso terrorista que no tiene vinculación con el pasado en sí<br />
mismo pero que, aun así, está integrado en la estructura global del discurso del pasado. Estos tres<br />
discursos particulares son utilizados por los políticos, y en cierta medida están respaldados por los<br />
diarios, para descalificar al adversario político y para vincularlo con una mentalidad<br />
antidemocrática.<br />
El centro de la estructura discursiva está formado por un núcleo de símbolos con valor<br />
positivo que constituye un campo de pugna para los políticos. El símbolo primario es la democracia,<br />
79
mientras que los demás comprenden un grupo de valores democráticos que provienen de la época<br />
de la transición. Puede percibirse así como una pugna por una mentalidad democrática.<br />
Aunque los resultados del análisis puedan interpretarse como pura estrategia demagógica y<br />
electoral, la tesina percibe tal interpretación como una falta de matización. Se llega a la conclusión<br />
de que la existencia del discurso del pasado se debe a un abanico de causas, entre las que se<br />
destacan un alto grado de desconfianza entre los políticos y una discordancia grave entre los<br />
partidos estatales y vascos en cuanto a la estructura estatal. De ninguna manera se infiere de esto<br />
que la democracia española esté en peligro, pero se subraya la observación que la democracia, al<br />
menos en un plano político, no se presenta tan armoniosa como el cuento del milagro lo quisiera.<br />
80