Download her. - Centralasiatisk Selskab
Download her. - Centralasiatisk Selskab
Download her. - Centralasiatisk Selskab
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
OXUS<br />
Nyhedsbrev for<br />
<strong>Centralasiatisk</strong><br />
<strong>Selskab</strong><br />
2009, nr. 1
Oxus<br />
Indhold<br />
Indhold – Redaktionelt 1<br />
Nyheder fra <strong>Centralasiatisk</strong> <strong>Selskab</strong> 3<br />
Lagt på is – Kirgistan, et u-land i minusgrader 6<br />
Anette Krarup<br />
Djengiz Ajtmatov, *1928-†2008 8<br />
Steen Klitgård Povlsen<br />
Jagten på urhjemmet 14<br />
Frederik Stjernfelt<br />
Søen som blev slået ihjel 18<br />
Tobias Stern Johansen<br />
Den dansende kamel – historien bag <strong>Centralasiatisk</strong> <strong>Selskab</strong>s logo 21<br />
Nadia Haupt, Sten Madsen, Per Fisc<strong>her</strong><br />
Jødisk kogekunst fra Centralasien 25<br />
Per Fisc<strong>her</strong><br />
Centralasien siden sidst 29<br />
Redaktionelt<br />
<strong>Centralasiatisk</strong> <strong>Selskab</strong> har til formål at fremme kendskabet til og interessen for Centralasien før og<br />
nu samt fungere som tværfagligt forum for koordinering og styrkelse af aktiviteter, der omhandler<br />
Centralasien. <strong>Centralasiatisk</strong> <strong>Selskab</strong> er en apolitisk og ikke-profitbaseret organisation. Betegnelsen<br />
Centralasien dækker i selskabets regi primært landene Afghanistan, Kasakhstan, Kirgisistan,<br />
Tadsjikistan, Turkmenistan, Usbekistan; provinsen Xinjiang i Kina; de sydsibiriske provinser i<br />
Rusland; de nordlige provinser i Pakistan; samt emigranter fra de pågældende områder, hvor de end<br />
måtte befinde sig. Se mere på www.centralasien.dk.<br />
Udgivet af <strong>Centralasiatisk</strong> <strong>Selskab</strong>, København 2009<br />
ISSN: 1901-9637<br />
Redaktion: Per Fisc<strong>her</strong> (chefredaktør) og Adam Hyllested<br />
Redaktionen er afsluttet 15. april 2009. Deadlines for kommende numre:<br />
Nr. 2, juni 2009<br />
Større artikler og indlæg: 15/5<br />
Notitser, annoncer etc.: 20/5<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
Nr. 3, september 2009<br />
Større artikler og indlæg: 1/8<br />
Notitser, annoncer etc.: 10/8<br />
Bidrag i form af artikler, information om arrangementer, billedmateriale, idéer/forslag til<br />
emner kan indsendes pr. e-mail til info@centralasien.dk.<br />
Forsidebillede: Skibsvrag i den udtørrede Aralsø 2008. Foto af Tobias Stern Johansen.<br />
©Tobias Stern Johansen.<br />
Errata et corrigenda: I Catharina Raudveres anmeldelse af Maria Louw: Everyday Islam<br />
in Post-Soviet Central Asia i sidste nummer var antallet af tildelte kameler faldet ud:<br />
2
Oxus<br />
Nyheder fra <strong>Centralasiatisk</strong> <strong>Selskab</strong><br />
Afholdte arrangementer<br />
13. marts 2008 havde selskabet besøg fra<br />
Grækenland. Taj Khan, der tilhører kalashamindretallet<br />
i det nordvestlige Pakistan, gav<br />
filmforedraget “Literacy and ethnic identity -<br />
introducing a writing system to the Kalasha of<br />
Northwest Pakistan”. Taj blev præsenteret af<br />
bestyrelsesmedlem Jan Heegård Petersen, der<br />
også selv har været involveret i bestræbelserne på<br />
at skabe et skriftsprog til kalasha-sproget. Udover<br />
en redegørelse for de sociolingvistiske forhold blev<br />
der tid til en diskussion om kalashaernes<br />
oprindelse, <strong>her</strong>under de omdiskuterede hypoteser<br />
om, at de delvis skulle nedstamme fra soldater fra<br />
Alexander den Stores hære. Kalashaernes<br />
levevilkår er blevet stærkt forværret under de<br />
seneste års krigshandlinger i Afghanistan og NV-<br />
Pakistan.<br />
Taj Khan og Jan Heegård. ©Taj Khan.<br />
24. april var der besøg fra Aarhus Universitet.<br />
Lektor, dr.theol. Nils Arne Pedersen fra Afdeling<br />
for Kirkehistorie og Praktisk Teologi gav ét af<br />
selskabets hidtil mest velbesøgte foredrag<br />
“Manikæismen – litteratur, historie, lære og<br />
gudsdyrkelse”. Nils Arne Pedersen er medarbejder<br />
ved det internationale editionsprojekt, der udgiver<br />
Chester Beatty Bibliotekets manikæisk-koptiske<br />
papyri. Beskrivelse af Manis levned, litterære levn<br />
og den betydning, manikæismen fik på<br />
kristendommen og ikke mindst kirkefaderen<br />
Augustin. Hvor meget den har antaget buddhistisk<br />
skikkelse, dualisme, manikæisme i Vesten<br />
(Romerriget).<br />
28. april afholdt selskabet et arrangement i<br />
samarbejde med ngo’en SILBA, hvor<br />
studieadjunkt, cand.phil. Ulla Prien fra Institut for<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
Tværkulturelle og Regionale Studier (ToRS) på<br />
Københavns Universitet talte om “Usbekistan og<br />
Rusland”. Ulla Priens egentlige arbejdsfelt er<br />
arabisk sprog, og hun berettede bl.a. om sit besøg i<br />
de arabisktalende enklaver i Usbekistan, hvor hun<br />
var i stand til at kommunikere med<br />
lokalbefolkningen på klassisk arabisk – med<br />
hinanden taler de en noget afvigende dialekt.<br />
Foredraget var ledsaget af et rigt billedmateriale.<br />
29. oktober gav musiker og komponist Christer<br />
Irgens-Møller anden del af sit foredrag “Musik fra<br />
en udryddet kultur i det østligste Afghanistan”.<br />
Den var lige som første del (der indgik i<br />
foredragsrækken Danske Eventyrere på<br />
Silkevejen 2006) ledsaget af såvel en lyd- som en<br />
billedside; førstnævnte i form af Klaus Ferdinands<br />
og Lennart Edelbergs optagelser fra Parun- og<br />
Bashgaldalene i Nuristan 1953-1970.<br />
Raim Farhadi. ©Tobias Stern Johansen.<br />
10. december viste søskendeparret Katrine og<br />
Tobias Stern Johansen, hhv. design- og<br />
journaliststuderende, deres dokumentarfilm<br />
“Søen og digteren” om Aralsøens miljømæssige<br />
tilstand. Filmen, der var finansieret af DANIDAs<br />
Verdensbilledelegat, er samtidig et portræt af den<br />
3
usbekiske forfatter og kunstner Raim Farhadi, der<br />
underviser børn i miljø og billedkunst og<br />
derigennem kæmper for en miljøbevidsthed i den<br />
opvoksende generation. Efter filmen blev der<br />
lejlighed til at stille spørgsmål både om filmens<br />
tilblivelse, Raim Farhadis aktiviteter og rejsen til<br />
Usbekistan i det hele taget.<br />
Deformt kvindekranium og fuglesmykke fundet<br />
i samme hunnergrav i Oßmanstedt, Thüringen.<br />
©Susanne Hakenbeck.<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
Aktiviteterne i 2009 indledetes med Susanne<br />
Hakenbeck fra McDonald Institute for<br />
Archaeological Research og Newnham College i<br />
Cambridge, der 6. Marts fortalte om deformerede<br />
kranier fundet i hunniske grave i Europa.<br />
Foredraget, der bar titlen ”Hunnic modified<br />
skulls: physical appearance, identity and the<br />
transformative nature of migrations”, var<br />
arrangeret i samarbejde med det nye<br />
forskningscenter Roots of Europe på Københavns<br />
Universitet. Susanne Hakenbecks generelle<br />
forskningsinteresse er Romerrigets ydre grænser<br />
og det pres, der var på dem, <strong>her</strong>under fra<br />
Centralasiens indtrængende horder.<br />
Forsideillustrationen til DSCA Journal 2008:<br />
Hunnerkongen Attila, som Thomas Heiberg<br />
Nøhr forestiller sig ham.<br />
© <strong>Centralasiatisk</strong> <strong>Selskab</strong> og Thomas Heiberg<br />
Nøhr, thnoehr@yahoo.dk<br />
DSCA Journal 2008 udkommet<br />
Nogle måneder inden foredraget udkom The<br />
DSCA Journal 2008 meget passende netop med et<br />
tema om hunnerne og deres forbindelser til<br />
Europa, specifikt Ungarn og Bulgarien. Nummeret<br />
omfatter også artikler om forhistorisk klippekunst<br />
i Kasakhstan og det moderne Burjatiens identitet.<br />
4
Nye i bestyrelsen<br />
På generalforsamlingen 5. marts blev følgende<br />
personer valgt til bestyrelsen:<br />
Per Fisc<strong>her</strong> (genvalgt)<br />
Muborak Sharipova (genvalgt)<br />
Sten Madsen (genvalgt)<br />
Adam Hyllested (genvalgt)<br />
Janus Gohr Mørk (nyvalgt)<br />
Følgende personer var ikke på valg i år og er<br />
derfor fortsat medlemmer af bestyrelsen:<br />
Jan Heegård<br />
Jørgen Thomsen<br />
Jonas K. Jepsen<br />
Mette Hedemand Søltoft<br />
Som suppleanter valgtes:<br />
Lars Højer (genvalgt)<br />
Maria Louw (genvalgt)<br />
Andrey Lukyanov (hidtil bestyrelsesmedlem)<br />
Søren Theisen (nyvalgt)<br />
Bestyrelsesposterne vil blive fordelt på det<br />
konstituerende bestyrelsesmøde 7. maj.<br />
X factor støtter DACAAR og Afghanistan<br />
Sidsel, Lucas, Seest og resten af årets X Factorstjerner<br />
har været i studiet for at indspille sang til<br />
fordel for flygtninge i Afghanistan. Meget<br />
passende er valget faldet på 'You've Got a Friend' -<br />
en populær sang fra begyndelsen af 70'erne af den<br />
amerikanske sangskriver Carole King, som<br />
tidligere er blevet indspillet af så forskellige navne<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
som James Taylor, Dusty Springfield, Michael<br />
Jackson og McFly – og som X Factor-deltagerne<br />
altså nu giver deres bud på.<br />
Når man downloader 'You've Got a Friend' fra<br />
internettet, er man med til at skaffe rent vand og<br />
bedre hygiejne til hundredvis af afghanske<br />
flygtninge. Overskuddet fra sangen gives nemlig<br />
til organisationen DACAAR, som bl.a.<br />
administreres af Dansk Flygtningehjælp og ASF-<br />
Dansk Folkehjælp. Pengene vil blive anvendt til at<br />
etablere brønde i Chamtala-lejren i den østlige<br />
Nangarhar-provins tæt på grænsen til Pakistan.<br />
Her bor ca. fattige 6000 familier, som blev<br />
tvunget til at forlade Pakistan sidste år og slå sig<br />
ned i ufrugtbare ørkenområder under meget<br />
primitive forhold.<br />
DACAAR arbejder i forvejen i lejren med at dele<br />
vand ud fra tankbiler - og er i færd med at grave<br />
brønde, lave hygiejneundervisning og give<br />
vejledning i at lave latriner. Projektet er<br />
finansieret af ECHO, EU's humanitære<br />
organisation. Pengene fra X Factor vil gå til, at<br />
udvide antallet af brønde.<br />
Behovet er stort! Som alle andre steder i verden<br />
redder rent drikkevand liv i Afghanistan. I landet<br />
dør hvert år tusindvis af børn diarre som følge af<br />
beskidt drikkevand.<br />
Det koster 22.000 - 28.000 kroner at opføre en<br />
brønd, og arbejdet udføres af afghanske arbejdere.<br />
Hver brønd kommer til at sikre rent drikkevand til<br />
mindst 25 familier med typisk 7 medlemmer i<br />
hver - dvs. at mindst 175 hjemvendte flygtninge vil<br />
få rent drikkevand fra hver brønd. Der graves ofte<br />
ned til 60 meters dybde for at finde vandspejlet i<br />
området. Arbejdet vil gå i gang kort tid efter, at<br />
pengene kommer ind, og vil vare mellem en og tre<br />
måneder, afhængigt af undergrundens sammensætning.<br />
(efter dr.dk)<br />
5
Oxus<br />
Foto: Malik Alymkulov. ©Folkekirkens Nødhjælp.<br />
Lagt på is<br />
Kirgistan –<br />
et u-land i minusgrader<br />
af Anette Krarup<br />
Kirgistan har de senere år oplevet ekstreme vejrskift. Allerede under hedebølgen i<br />
sommer gik kirgiserne rundt og spekulerede på, hvordan de skulle overleve vinteren.<br />
Folkekirkens Nødhjælp og udenlandske søsterorganisationer har udviklet en strategi, der<br />
skal ruste befolkningen til bedre at kunne tilpasse sig klimaforandringerne.<br />
Skoler lukkede for at spare på varmen. Busser gik i<br />
stå, fordi dieselolien blev til grød. Og hjemløse,<br />
der overnattede på gaden, fik amputeret arme<br />
eller ben. Sidste vinter står som et mareridt for<br />
alle i Kirgistan. Den var ekstrem kold og lang. I<br />
næsten tre måneder var der 30 minusgrader om<br />
natten og 20 minusgrader om dagen. Frygten har<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
været at denne vinter skulle blive lige så hård som<br />
den forrige. Derfor begyndte myndighederne<br />
allerede i sommer at lukke for elektriciteten i op til<br />
ti timer hver dag for at have nok strøm til<br />
vinteren. Samtidig lånte den kirgisiske stat sidste<br />
vinter elektricitet af sine nabolande for at komme<br />
igennem de kolde måneder, og denne el skulle<br />
6
også betales tilbage i sommerperioden. De<br />
langvarige strømafbrydelser medførte mange<br />
trafikuheld, da gaderne i de større byer lå mørke<br />
hen kun oplyst af billygter. Og hjemme hos<br />
kirgiserne måtte folk finde lommelygte og<br />
stearinlys frem om aftenen. Desuden havde de<br />
svært ved klare selv de mest dagligdags gøremål<br />
som tøjvask og madlavning.<br />
”Det var ved at slå benene væk under os, da<br />
de lukkede for strømmen i august, for hvordan<br />
skulle vi så få lavet varm mad til børnene. At<br />
købe gas eller en generator til komfuret var for<br />
dyrt. Så vi forsøgte at lave mad på åben ild uden<br />
for,” forklarer Mira Itikeeva, som er leder af<br />
organisationen CPC, der hjælper gadebørn tilbage<br />
på skolebænken. En del af arbejdet består blandt<br />
andet i at sørge for, at børnene får et varmt måltid<br />
hver dag.<br />
For lidt vand<br />
Elektricitet bruges både til belysning, madlavning<br />
og varme i Kirgistan. Alt bliver styret centralt, og<br />
førhen var folk vant til, at der automatisk kom<br />
varme i radiatorerne den 15. oktober. Denne<br />
vinter ventede myndighederne med at skrue op for<br />
temperaturen til midt i november, selv om der kun<br />
var få plusgrader uden for. Regeringen har lovet,<br />
at der er el nok til hele vinteren. Men mange<br />
frygter, at den ikke er i stand til at holde sit løfte,<br />
hvis behovet for elektricitet bliver lige så stort som<br />
sidste vinter. Elektriciteten bliver produceret ved<br />
hjælp af vandkraftværker, og det tørre forår og en<br />
sommer, som udartede sig til at blive én lang<br />
hedebølge, har været med til at tære på<br />
vandreservoirerne. Derfor forsøger indbyggerne,<br />
så godt de kan, at tage deres forholdsregler, hvis<br />
radiatorerne pludselig går kolde hen over<br />
vinteren. Pensionisterne, som hører til dem, der<br />
må vende hver en øre, griber til alternative<br />
metoder. Nogle flytter sammen for at være sikre<br />
på at kunne holde varmen. Andre forsøger at klare<br />
sig alene: ”Hele året samler jeg grene, pap og<br />
aviser sammen. Det skal være med til at opvarme<br />
de to små rum, som jeg bor i nu. Det er for dyrt at<br />
opvarme mit hus, så derfor er jeg flyttet ud i<br />
udhuset. Det er dog svært at varme ordentligt op,<br />
da taget er utæt, og væggene ikke er isolerede,”<br />
fortæller Anastasia Jakovleva, der er pensionist i<br />
Bisjkek.<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
Ændret klima<br />
Hagl i maj og 20 grader i oktober. Kirgistan<br />
har de seneste år oplevet ekstreme vejrskift.<br />
Og de fire årstider, som før næsten kom på<br />
klokkeslæt, er nu ustadige. Derfor har<br />
Folkekirkens Nødhjælp sammen med flere<br />
andre udenlandske søsterorganisationer<br />
udviklet en strategi, der skal ruste<br />
befolkningen til bedre at kunne tilpasse sig<br />
klimaforandringerne. Det sker med hjælp<br />
og rådgivning til:<br />
• Bedre isolering af huse<br />
• Udvikling af vedvarende energi<br />
• Bedre udnyttelse af vand<br />
• N ye afgrøder og dyrkningsmetoder<br />
• K atastrofeforebyggelse ved jordskred,<br />
oversvømmelser og tørke<br />
Kirgistan<br />
• Kirgistan – også kaldet Kirgisien eller<br />
Kirgisistan – er en del af Centralasien.<br />
Kirgistan er et af de fem stan-lande, som<br />
blev uafhængige efter Sovjetunionens<br />
sammenbrud i 1991. De er alle styret af<br />
magtfulde præsidenter; dog anses<br />
Kirgistan som det land, der er længst i<br />
forvandlingen fra kommunisme til<br />
demokrati.<br />
• Kirgistan er fem gange større end<br />
Danmark og har fem millioner<br />
indbyggere, hvoraf en million arbejder i<br />
udlandet. Udover kirgisere bor der<br />
blandt andet usbekere og russere samt<br />
utallige andre nationaliteter.<br />
Hovedsprogene er russisk og kirgisisk.<br />
Størstedelen af de troende er sunnimuslimer.<br />
• I gamle dage gik Silkevejen gennem<br />
Kirgistan, hvor også den mongolske<br />
storfyrste Djengis Khan hærgede. Langt<br />
op i 1900-tallet<br />
levede kirgiserne som nomader. I 1852<br />
erobrede russerne imidlertid store dele<br />
af landet, og i 1936 blev Kirgistan en<br />
Sovjetrepublik. På det tidspunkt var<br />
befolkningen blevet fastboende og<br />
arbejdede på de nye statsdrevne<br />
fabrikker og kollektivfarme.<br />
7
Oxus<br />
Djingiz Ajtmatov *1928-†2008<br />
af Steen Klitgård Povlsen<br />
I juni 2008 år døde den kirgisiske forfatter Djingiz<br />
Ajtmatov, 79 år gammel. Derved afsluttedes et<br />
digterliv, som man godt kan kalde eventyrligt.<br />
Ajtmatov blev født i særdeles beskedne kår i en<br />
lille by i den sydlige del af den daværende<br />
Sovjetrepublik Kirgisien. På fædrenes side havde<br />
han rødder tilbage til den gamle nomadekultur i<br />
bjergene omkring verdens højst beliggende sø,<br />
Issyk-Kul. I 1937 blev hans far ramt af de<br />
stalinistiske udrensninger og henrettet, men det<br />
forhindrede ikke sønnen i at uddanne sig til<br />
dyrlæge og via den sovjetiske forfatterskole Gorki<br />
Instituttet i Moskva at avancere til en af<br />
Sovjetunionens mest fremtrædende forfattere og<br />
en central skikkelse i det sovjetiske kulturapparat.<br />
Fra begyndelsen af 1960’erne skrev han<br />
hovedsagelig sine værker på russisk, foruden<br />
romaner og fortællinger også skuespil og digte. I<br />
1980’erne var han en vigtig skikkelse bag<br />
Gorbatjovs perestroika, men da Kirgisien efter<br />
Sovjetunionens sammenbrud blev en selvstændig<br />
republik, valgte han sit gamle fædreland, blev<br />
medlem af dets parlament og dets ambassadør i<br />
Luxembourg og ved EU og Nato, en post han<br />
bestred til din død.<br />
Efter at Kirgisien var blevet selvstændigt,<br />
lykkedes det Ajtmatov at opspore sin fars og hans<br />
kammeraters begravelsesplads og han fik dem<br />
genbegravet i et stort monument, hans Ata-Beijit<br />
(faderens begravelsesplads), i nærheden af<br />
Kirgisiens hovedstad Bishkek. Der blev han efter<br />
eget ønske begravet d. 16. juni - i noget der efter<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
medieomtalen at dømme mest af alt var en<br />
statsbegravelse.<br />
Sådan en kunne hovedpersonen Jedigej i<br />
Ajtmatovs hovedværk, romanen Vigesporet<br />
Burannyj fra 1981, næppe have forventet. Men for<br />
den gamle kazakiske jernbanearbejder er det af<br />
afgørende betydning at vide, hvor man skal ligge<br />
begravet, og at det bliver på et traditionelt sted.<br />
Romanen, der har undertitlen ”Dagen trækker<br />
århundredets vej”, foregår på den dag, hvor<br />
Jedigej med forskelligt følge af hjælpere og familie<br />
drager af sted fra sit afsides beliggende vigespor<br />
på den store Sarü-Ozek steppe for at begrave sin<br />
afdøde ven, Kazangap på den traditionelle Ana-<br />
Beijit (Moderens begravelsesplads); opkaldt efter<br />
en moder, der i en for romanen central legende<br />
bliver dræbt af sin mankurtiserede søn. En<br />
mankurt var i tidligere tider en person, der havde<br />
været udsat for en særlig grusom tortur: frisk<br />
kamelhud blev lagt om offerets hoved, og når det<br />
tørrede, pressede det hovedet under voldsomme<br />
pinsler, som man enten døde af eller, hvis man<br />
overlevede, forvandlede én til en hukommelsesløs<br />
zombie. En totalt undergiven slave, der kun havde<br />
et mål: at opfylde sine <strong>her</strong>res ønsker. Moderen i<br />
legenden, Najman-Ana, forsøger at redde sin søn,<br />
men han vil ikke vedkende sig hende og skyder<br />
hende med en pil. Der hvor hun ligger begravet,<br />
har steppens folk i århundrede begravet deres<br />
døde. I solidaritet med dem, der har lidt under for<br />
konformitetens og brutalitetens magt.<br />
8
I 2008 er det uproblematisk at se symbolikken:<br />
Ajtmatov lader sig begrave ved siden af den far,<br />
der blev dræbt af mankurterne anno 1937. Som<br />
Jedigej, der til sidst i Vigesporet Burannyj<br />
aftvinger sine yngre kolleger et løfte om, at de skal<br />
begrave ham ved siden af hans gamle<br />
arbejdskammerat Kazangap, når den tid kommer.<br />
Det lykkes ikke at få Kazangap i jorden på selve<br />
Ana-Beijit, for der er der i mellemtiden blev<br />
oprettet et stort rumcenter, som er indkredset af<br />
et hegn og skarpt bevogtet; men det lille<br />
begravelsesoptog indgår et kompromis: de<br />
begraver Kazangap i en slugt lige uden for hegnet,<br />
dér hvor ifølge legenden selve mordet på Najman-<br />
Ana fandt sted. Jedigej holder fast i de<br />
grundliggende traditioner og principper, men kan<br />
godt bøje af i småting.<br />
Det samme måtte Ajtmatov, da han i 1981<br />
skulle have Vigesporet Burannyj udgivet. Et<br />
kapitel, hvor han udfolder en af romanens<br />
sidehandlinger til en åben og barsk kritik af<br />
Stalin-tidens magtmisbrug og opportunistiske<br />
karrierisme, var for meget for censuren. Han<br />
måtte tage afsnittet ud og dække skildringen af<br />
tortur i Stalins fængsler med en beskrivelsen af<br />
sorgen hos konen og børnene til den fængslede,<br />
Problemstillingen er imidlertid ikke så enkel, som<br />
den <strong>her</strong> er stillet op. Tager vi igen Vigesporet<br />
Burranyj som eksempel, så var det givetvis en<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
hvis ’forbrydelse’ var, at han var undsluppet<br />
nazistisk fangenskab og havde kæmpet sammen<br />
med Titos partisaner. Først i 1992, samme år som<br />
Ajtmatov indrettede sit Ata-Beijit i nærheden af<br />
Bizhkek, kunne han udsende dette afsnit som<br />
selvstændig fortælling med titlen Djingiz Khans<br />
hvide sky. Det er aldrig kommet på dansk: på det<br />
tidspunkt var interessen for sovjetlitteratur stærkt<br />
formindsket, i alt fald i Danmark. Landet fandtes<br />
jo ikke mere, og hvis man overhovedet gad<br />
interessere sig for Rusland, var det kun for at spå<br />
om fremtiden.<br />
Og det er synd. Benytter man Ajtmatovs død<br />
til at genlæse hans forfatterskab – og det kan<br />
stærkt anbefales alle; på grund af Ole Husted<br />
Jensens prisværdige indsats findes alle hans<br />
betydende værker i dansk oversættelse – vil man<br />
konstatere, at man <strong>her</strong> har at gøre med en<br />
forfatter af verdenslitterær kvalitet, hvis betydning<br />
langt overskrider de omstændigheder hans værker<br />
er skrevet under. Hvor der i Sovjettiden kunne<br />
være en (naturlig) tendens til at læse litteratur for<br />
og imod systemet og dets implicitte og eksplicitte<br />
censur, må vurderingen af et værk i dag mere bero<br />
på dets indre kunstneriske kvaliteter og formelle<br />
opbygning.<br />
svækkelse af værkets politiske budskab, at<br />
Ajtmatov blev tvunget til at tage episoden med<br />
den gamle Tito-partisan Kuttybajev ud af sit<br />
9
manuskript. En af Kuttybajevs forseelser var med<br />
Stalin-bureaukratiets øjne, at han havde optegnet<br />
steppens myter og legender, bl.a. den om Najman-<br />
Ana, og sådan noget var med systemets øjne<br />
borgerlig afvigelse i 1952. Han blev altså dræbt af<br />
Stalins mankurter, der som de gamle slaver havde<br />
mistet hukommelsen og var bange for alle, der<br />
ikke havde det. Det fremgår i øvrigt af det udtagne<br />
kapitel, at Ajtmatov via en anden af steppens<br />
legender havde koblet denne stalinisme sammen<br />
med den gamle mongolske <strong>her</strong>sker Djengiz Khans<br />
regime. Djengiz Khan ønskede ikke at der under<br />
hans felttog blev født børn i hærens følge, og da<br />
dette sker for en soldat og hans kone, bliver de<br />
begge på det grusomste henrettet. Stalin var altså<br />
ikke en beklagelig afvigelse i kommunismens<br />
historie, som man vel gerne ville se ham i 1981,<br />
men en del af en gammel asiatisk tradition. Som<br />
(underforstået) kunne tænkes at bestå endnu. Det<br />
var øjensynlig for meget for censurmyndighederne<br />
i årene før Gorbatov.<br />
Problemet er imidlertid, om det ikke var en<br />
kunstnerisk gevinst for Vigesporet Burannyj, at<br />
Ajtmatov blev tvunget til at fjerne de 150 sider,<br />
der udkom særskilt i 1992. For at forstå dette, må<br />
man se på udviklingen i hans forfatterskab som<br />
helhed. Ajtmatovs begyndte dette med<br />
fortællinger med stof fra sin hjemegn på grænsen<br />
mellem Kirgisien og Kazakstan. For ham er de to<br />
lande del af et sammenhængende kulturområde,<br />
der strækker sig fra Altaibjergene i øst til Aralsøen<br />
i vest. Det er dette områdes forestillinger og<br />
skæbner, der danner indholdet i hans tidlige<br />
fortællinger, hvoraf den mest kendte nok er<br />
debutnovellen Djzamilja fra 1958. Her har<br />
Ajtmatov allerede fundet den stil og den tone, der<br />
hurtigt gjorde ham til en af Sovjetunionens mest<br />
elskede forfattere. Det er en klassisk opbygget<br />
novelle, stramt komponeret omkring en<br />
kærlighedshistorie mellem en såret soldat, der<br />
vender hjem fra fronten og en ung kvinde i<br />
landsbyen, hvis mand er væk i den fjerne krig.<br />
Iagttaget og fortalt af en 15-årig dreng, hvis<br />
kunstnerdrømme vågner i dette møde, særligt<br />
fordi soldaten Danijar under deres fælles ture til<br />
jernbanen med korn formår at synge steppen op<br />
med sin inderlige, følelsesintense sang. Denne<br />
sang forfører både kvinden Djzamilja og<br />
fortælleren – og det er denne smertelige,<br />
storladne, ind imellem patetiske tone, som det er<br />
lykkedes Ajtmatov at fange ind i sin fortællings<br />
sprog.<br />
I en lang række fortællinger efter Djzamilja<br />
fulgte Ajtmatov op på succesen, men også da han i<br />
1966 forsøgte sig med en større, romanlignende<br />
komposition, Farvel, Gulsary, bibeholdt han den<br />
stramme, énstrengede form, med en nu-situation,<br />
hvor den gamle fårehyrde Tanabaj våger over sin<br />
døende hest, Gulsary, og mindes deres fælles liv.<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
Farvel, Gulsary var en udløber af det såkaldte<br />
’tøbrud’ i sovjetisk litteratur, der dog allerede på<br />
udgivelsestidspunket var ved at blive lukket til<br />
igen. Den er Ajtmatovs første store angreb på det<br />
bureaukrati og de magtstrukturer, der i det<br />
sovjetiske samfund begrænser det enkelte<br />
menneskes arbejdsindsats og naturlige<br />
livsudfoldelse. Dens fortællemæssige scoop er, at<br />
historien om Tanabajs kamp for produktivitet og<br />
mod en administrativ overmagt ses både med<br />
Tanabajs egne og med hesten, Gulsarys, øjne.<br />
Manden er dyret, og lige som der i hesteverdenen<br />
råder en naturlig orden byggende på kompetence<br />
og værdighed, sådan bør der også gøre det i<br />
menneskeverden, er budskabet. Med Gulsary dør<br />
den verden, hvor en sådan orden rådede, og da<br />
Ajtmatov mod slutningen fortæller en legende om<br />
en gammel mand, der skyder sin vanartede søn<br />
ned, forstår vi godt pointen: kun ved et radikalt<br />
(voldeligt?) opgør kan de destruktive kræfter<br />
besejres. At handlingen munder ud en forsonende,<br />
udglattende slutning, ændrer ikke ved mytens<br />
kompromisløshed. Den taler et direkte sprog.<br />
Brugen af myter og sidehandlinger er dog<br />
stramt holdt i tømme i Farvel,Gulsary. Ajtmatov<br />
styrer sin fortælling, som Tanabaj styrer sin hest:<br />
med kærlighed og myndighed. Sproget har samme<br />
rolige enkelhed som i de tidlige fortællinger,<br />
historien kulminerer i nogle tydelige, dramatiske<br />
højdepunkter og tonen har stadig den vemodige<br />
sørgmodighed, der gjorde Djzamilja så populær.<br />
Ajtmatovs tidlige forfatterskab er en blanding af<br />
politisk tilkendegivelse, almenmenneskeligt<br />
budskab – og folklore. Han skriver i midten af<br />
1960’erne på russisk, for et russisk<br />
storbypublikum, men fortæller om sit hjemlands<br />
skikke, fester, myter og ritualer som om et fjernt,<br />
delvist tabt paradis. Sentimentaliteten og kitschen<br />
lurer lige om hjørnet i visse passager, og selv når<br />
man beundrer fortællingernes sikre opbygning og<br />
tekniske brillians, skal man kunne sluge denne<br />
sære blanding af genuin folkekultur og simili for<br />
helt at lade sig rive med.<br />
Det gælder også for Den hvide dampers<br />
vedkommende, der udkom i 1970 og på mange<br />
måder videreførte problematikken i Farvel,<br />
Gulsary. Tragedien er endda en tand skarpere<br />
<strong>her</strong>: det er nu en dreng, der kommer i klemme<br />
mellem det gamle og det nye, og ender med i<br />
desperat forsøg på at nå sin fjerne, forsvundne far<br />
at drukne sig i søen. Bedstefaderen, den milde,<br />
gamle autoritet, har ikke kraft til at holde ham<br />
tilbage. Ajtmatov bruger i Den hvide damper det<br />
kirgisiske mytestof mere ekstensivt end tidligere i<br />
forfatterskabet og på en mere kompleks måde:<br />
både til at vise det gamle samfunds paradisiske<br />
lykketilstand (myten om den hvide moderhjort) og<br />
som en destruktiv magt i drengens bevidsthed<br />
(myten om forvandlingen til fisk). Men stadig<br />
10
holder fortælleren det mytiske stof tæt ind til en<br />
realistisk handling, hvis kerne er kampen mellem<br />
godt og ondt: bedstefaderen Momun og<br />
naturødelæggeren Orozkul, hvis virksomhed dog<br />
kun, antydes det, kan finde sted, fordi det hele<br />
foregår så langt væk fra de politiske centre.<br />
Således har Den hvide damper alligevel et<br />
optimistisk perspektiv på trods af sin histories<br />
dybe tragedie.<br />
Det er denne balance, der er på grænsen at<br />
tippe med Vigesporet Burranyj, men lige<br />
nøjagtigt ikke gør det. Hverken indholds- eller<br />
formmæssigt. Ajtmatov har selv om sit værk sagt,<br />
at han <strong>her</strong> for første gang skrev uden at forenkle<br />
og uden at lægge bånd på sig selv. Han gav sig så<br />
at sige frit løb, på samme måde som Jedigej i<br />
romanen giver sin kamel Karanar frit løb. Dels ved<br />
ikke at kastrere den som andre hankameler, dels<br />
helt bogstavelig: når den ved vintertide kan<br />
mærke, at hopperne er i brunst, slipper Jedigej<br />
den løs og efter nogle ugers hærgen i omegnen (til<br />
hoppernes store fornøjelse) vender den udtæret,<br />
men tilfreds tilbage til Jedigej og er resten af året<br />
en stærk og pålidelig arbejdskraft. Den er ikke<br />
mankutiseret, ligesom Jedigej ikke var det, da han<br />
før krigen levede ved det, der i denne roman udgør<br />
det paradisiske sted: havet Aral-søen med dets<br />
skiftende vejrlig og strømmende, uhæmmede<br />
vand. På udgivelsestidspunktet omkring 1980 var<br />
Aral-søen imidlertid i færd at blive det<br />
(mankurtiseret): på grund af omlægning af de<br />
russiske floder, skrumpede den uhyggeligt ind. I<br />
øvrigt en af de vigtigste grunde til det stærke<br />
økologiske engagement, der kendetegnede<br />
Ajtmatov frem til hans død.<br />
I Vigesporet Burranyj må Jedigej imidlertid<br />
disciplinere sig, da han mærker forelskelsen i<br />
Abutalips efterladte hustru, ligesom jordens<br />
<strong>her</strong>skere mankurtiserer sig, da nogle astronauter<br />
løsgør sig fra deres rumfartøj og får kontakt med<br />
en fjern civilisation. Denne sidehandling holder på<br />
én gang mankurt-begrebet stramt sammen og<br />
sprænger den stedets enhed, der ellers har været<br />
kendetegnende for Ajtmatovs værker indtil dette<br />
tidspunkt. Det er som om han i denne roman<br />
kompositorisk giver los og fylder handlinger og<br />
legender på i en amorft strømmende mængde.<br />
Han har <strong>her</strong> forladt den folkelige, mundtlige<br />
fortælling med dens rytmiske opbygning og<br />
præcist beregnede pointer og givet sig i kast med<br />
den store modernistiske, monterede roman.<br />
Og <strong>her</strong> er det måske meget godt, at historien<br />
om Djengiz Khans hvide sky blev taget ud. Dens<br />
mytologiske grundfortælling hænger kun løst<br />
sammen med mankurt-begrebet, og dens politiske<br />
angreb kammer over i had og langstrakt<br />
udpensling. På dette tidspunkt i sovjetiske<br />
litteratur var de detaljerede beskrivelser af<br />
stalinistiske metoder måske ikke helt moderne.<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
Det var set før. Frit løb er godt, men nogen<br />
disciplinering er dog også nødvendig, hvilket i<br />
Vigesporet Burranyj så charmerende<br />
demonstreres, da Abutalips søn nægter at lade sig<br />
klippe – men af den myndige stationsleder<br />
Kazangap alligevel bliver tvunget til det, da hans<br />
hårpragt er blevet alt for vild! Ikke alle<br />
mankutiseringslignende indgreb er af det onde,<br />
synes moralen at være. Vigesporet Burranyj er<br />
kaotisk og flerstrenget, men bag de mange<br />
fortællinger og myter gemmer sig en<br />
disciplinerende kraft, der samler trådene. Måske<br />
var det ikke kun politiske grunde, der fik den<br />
sovjetiske censur til at gribe ind i 1981.<br />
Ajtmatovs sidste store værk, inden muren faldt og<br />
Sovejtunionens opløsning satte nye standarten for<br />
kunstnerisk virksomhed, var romanen Skafottet<br />
fra 1986. På den ene side udvider Ajtmatov <strong>her</strong><br />
den polyfoni, der prægede Vigesporet Burranyj,<br />
således at det nu er to selvstændige handlinger,<br />
der kun nødtørftigt er holdt sammen af et ulvepar,<br />
der på grund af menneskenes griske fremfærd<br />
flytter fra den kazakiske steppe op i de kirgisiske<br />
bjerge omkring Issyk-Kul søen. Ajtmatovs to<br />
mytiske steder forenes <strong>her</strong>, men med en meget<br />
spinkel handlingsmæssig begrundelse. På den<br />
11
anden side vender Ajtmatov med figuren Boston<br />
tilbage til sin gamle helt, fårehyrden Tanabaj i<br />
Farvel, Gulsary, og giver hans skæbne en<br />
yderligere tragisk dimension. Boston (der på<br />
kirgisisk betyder ’gråskæg’) tager på grundlag af<br />
sine erfaringer med fåredrift på højsletterne den<br />
konsekvens, som Tanabaj vægrede sig ved at<br />
drage: han stiller direkte spørgsmål ved selve<br />
partiets magt. Ikke i en eller anden stalinistisk<br />
Han udnytter også i romanens første to trediedele<br />
muligheden for at viderebringe et åbent religiøst<br />
budskab af i virkeligheden meget ortodokst<br />
kirkeligt observans. Denne dels hovedperson er en<br />
falleret teolog, Avdij, der for at oplyse om<br />
narkotikatrafikken fra Kazakstan til de russiske<br />
storbyer og for muligvis at frelse nogle af de unge<br />
mennesker, der bedriver den, tilslutter sig en<br />
gruppe, der rejser ned til Majumkunsavanen for at<br />
hente den euforiserende plante anansja. Men først<br />
og fremmest er Avdij prædikant, der med en<br />
eksplicit Jesus-identifikation forsøger at sælge sit<br />
humanistiske og religiøse budskab til de<br />
forhærdede banditter. Det går selvfølgelig galt, og<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
fortid, men i det aktuelle socialistiske samfund.<br />
Det kunne man altså få lov til at trykke efter<br />
Gorbatjovs glasnost, og den frihed udnyttede<br />
Ajtmatov.<br />
han bliver til sidst klynget op på et træ som den<br />
Jesus, han så gerne har villet ligne. Før det får vi<br />
en masse teologiske diskussioner og overvejelser,<br />
hvor Ajtmatov begiver sig ind i en diskurs, han<br />
ikke synes at være fortrolig med, og hvis abstrakte<br />
sprog han næppe be<strong>her</strong>sker.<br />
Også forskellige eksperimenter med<br />
synsvinkelskift og fantastiske transformationer<br />
(f.eks. til Jesus’ tid) virker forcerede: som en<br />
tilpasning til et modernistisk formsprog, det for<br />
Ajtmatov var for sent at lære. Først da han i<br />
romanens slutning vender tilbage til hyrden<br />
Boston, til hans enkle og ansvarlige verden – og til<br />
de ulve, der i Skafottet har afløst hesten i Farvel,<br />
12
Gulsary og kamelen i Vigesporet Burannyj, først<br />
da er han tilbage i sit hidtidige mesterskab. Her<br />
klinger igen glæden over naturens rigdom og<br />
skønhed og smerten over den måde, menneskene<br />
forvalter den på, som vi mødte allerede i<br />
Djzamilja. Kun ved at holde sig til den temakreds<br />
og til den stil, der bedst formidlede den, kunne<br />
han udvikle sit forfatterskab kunstnerisk og<br />
politisk.<br />
Ajtmatov fortsatte sit forfatterskab efter at<br />
være blevet sit nye/gamle fædrelands ambassadør<br />
i Bruxelles. Paradoksalt nok bl.a. med en stor<br />
roman, hvis handling for første gang ingen<br />
berøring har med hans centralasiatiske<br />
hjemlande. Kassandramærket fra 1994 er en<br />
science fiction roman, der tager tråden op fra det<br />
kosmiske tema i Vigesporet Burranyj og<br />
kombinerer det med det eskatologisk-forkyndende<br />
aspekt af Skafottet. En russisk genetiker bliver sat<br />
til at udvikle et projekt med kunstig<br />
programmering af menneskefostre, men får dårlig<br />
samvittighed under vejs og lader sig afskyde til en<br />
fritsvævende rumstation, hvorfra han i skikkelse<br />
af munken Filofej sender missionerende<br />
budskaber om fred og oplysning ned til jorden.<br />
Ikke noget særligt sandsynligt plot, men romanen<br />
er interessant, fordi Ajtmatov – som i Vigesporet<br />
Burannyj – beskriver, hvordan man i både øst og<br />
vest desperat forsøger at holde dette humanistiske<br />
budskab væk. I Amerika via en demokratisk<br />
præsidentkandidat, der betænkeligt ligner Al<br />
Gore, og for hvem en sådan panreligiøs vækkelse<br />
kommer meget på tværs af hans pragmatiskøkologiske<br />
kampagne. I øvrigt indeholder<br />
romanen lange abstrakte filosofiske passager<br />
(munken har ikke sit navn for ingenting!) med<br />
Ajtmatovs budskaber om fred, humanisme og<br />
bæredygtighed. Det er en prædikensamling<br />
nødtørftigt iklædt en science fiction form, og må<br />
vel vurderes som et lidt nedslående eksempel på,<br />
hvad der sker, når en stor forfatter fra at være en<br />
kritisk stemme i et autoritært samfund pludselig<br />
bliver nationens samvittighed. Sympatisk, men<br />
som kunstner var Ajtmatov ved vejs ende.<br />
En vej der havde ført ham fra det kirgisiskkazakhiske<br />
steppeland over bjergene omkring<br />
Issyk-Kul til verdensrummets vidder. I sine bedste<br />
værker integrerede han sit hjemlands legender og<br />
fortællinger i former, der både kunne vise<br />
politiske konflikter tilspidsede og skarpe og<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
gengive almenmenneskelige skildringer med en<br />
vemodig, inderlig tone. Hans største indsats lå i<br />
den korte, pointilerede novelle, udvidet til korte<br />
romaner som Farvel, Gulsary og Den hvide<br />
damper. Men hans hovedværk forbliver den store<br />
montageroman Vigesporet Burranyj. Den burde<br />
egentlig have indbragt ham nobelprisen, som han<br />
var indstillet til flere gange. Den burde et dansk<br />
forlag benytte lejligheden til at genudgive –<br />
suppleret i en særlig udgave med den sidehistorie,<br />
han af politisk/kunstneriske grunde måtte tage ud<br />
i 1981. Det ville være et værdigt minde over en stor<br />
forfatter, hvis betydning rakte langt ud over hans<br />
hjemlige blånende bjerge.<br />
Det kunne han så ligge i sit Ata-Bejit uden for<br />
Bishkek og glæde sig over.<br />
Ajtmatov på dansk<br />
Den hvide damper / På dansk ved Ole Husted<br />
Jensen. - [Kbh.] : Gyldendal, 1977. 152 s.<br />
Dzjamilja / På dansk ved Ole Husted Jensen. -<br />
[Kbh.] : Gyldendal, 1974. 79 s.<br />
Farvel, Gulsary / På dansk ved Ole Husted<br />
Jensen.- [Kbh.] : Gyldendal, 1974. 197 s.<br />
Moderens mark / På dansk ved Helle Boesen. -<br />
[Kbh.] : Sputnik, cop. 1989. 115 s.<br />
Skafottet / På dansk ved Ole Husted Jensen. -<br />
[Kbh.] : Sputnik : i samarbejde med Nyt Dansk<br />
Litteraturselskab, cop. 1987. 365 s.<br />
Vigesporet : i dag er også i morgen / På dansk<br />
ved Ole Husted Jensen. - [Kbh.] :<br />
Sputnik/Raduga, 1985. 390 s.<br />
13
Oxus<br />
Jagten på urhjemmet<br />
af Frederik Stjernfelt<br />
Med tamheste og lette vogne synes indoeuropæerne i den sene bronzealder endegyldigt at<br />
have åbnet stepperne og gjort det smalle græsklædte bælte fra Ungarn til Kina til et stort<br />
forbindelsesled mellem de kinesiske, sydasiatiske og europæiske kulturer. Amerikansk<br />
arkæolog har samlet en overbevisende syntese om den indoeuropæiske gåde.<br />
Da den sammenlignende sprogvidenskab fødtes<br />
for to hundrede år siden, opstod samtidig et<br />
problem, der har både fascineret og vildført den<br />
europæiske tanke lige siden: ideen om<br />
»urhjemmet«.<br />
Den historiske sprogvidenskab opstod på<br />
baggund af iagttagelser – ved William Jones,<br />
Rasmus Rask, brdr. Grimm m.fl. – af europæiske<br />
sprogs beslægtethed. Det skete ud fra de såkaldte<br />
»lydforskydninger«: at beslægtede ord på<br />
beslægtede sprog adlød regelmæssige lydforskelle.<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
Sådan at de germanske sprog for eksempel har h<br />
hvor de latinske har k – som latin centum og<br />
dansk hundrede, hvilket er en del af den såkaldte<br />
»germanske lydforskydning«.<br />
Jones, der arbejdede i den britiske<br />
koloniadministration i Indien, indså, at hindi og<br />
sanskrit var en del af samme sprogslægt. Dermed<br />
var den »indoeuropæiske« sprogstamme opdaget,<br />
og i forskningens løb kunne keltiske, germanske,<br />
latinske, slaviske, baltiske sprog samt græsk og<br />
albansk sættes på træet i Europa – medens<br />
14
indiske og iranske sprog (for eksempel farsi og<br />
kurdisk) kunne sættes på træet i Asien. Uddøde<br />
sprog som hittitisk talt i det nuværende Tyrkiet<br />
samt tokharisk helt ude i Altai-bjergene i det<br />
vestlige Mongoli kunne også vises at høre til<br />
stammen.<br />
Dette æggede naturligvis fantasien: hvis alle<br />
disse sprog er beslægtede, så må de have udviklet<br />
sig fra dialekter af et og samme ursprog - og hvor<br />
blev det så talt? En tid lang var der lingvister, der<br />
vægrede sig ved denne idé – såsom fyrst<br />
Trubetskoy, der mente, at de mange ligheder<br />
kunne hidrøre fra afsmitning snarere end fælles<br />
udvikling. Lighederne er imidlertid så omfattende<br />
og systematiske, at meget få efterhånden tror på<br />
afsmitningshypotesen. Buddene på, hvor urindoeuropæisk<br />
blev talt, har været talrige og<br />
fantasifulde: Norden, Tyskland, Kaukasus,<br />
Himalaya, Anatolien, Ukraine, Balkan ... og mange<br />
af dem blev hastigt forbundet med politiske<br />
projekter. I de ældste indiske skrifter identificeres<br />
de indoeuropæisk talende med »ariere« – høje,<br />
lyse, magtfulde figurer - og i datidens automatiske<br />
racisme kunne man hurtigt forestille sig<br />
indoeuropæerne som en <strong>her</strong>lig <strong>her</strong>skerrace, hvis<br />
hastige udbredelse havde med deres overlegne<br />
egenskaber at gøre.<br />
Sådanne fantasier spillede for eksempel ind i<br />
oprindelsen til nazismen, og Nazityskland lavede<br />
ekspeditioner til Himalaya for at søge det ariske<br />
urhjem, hvis man da ikke henlagde det til Norden<br />
eller Tyskland selv. Efter Anden Verdenskrig blev<br />
indoeuropæistikken imidlertid afluset for sådanne<br />
forbindelser til politisk fantasteri - men det løser<br />
stadig ikke spørgsmålet om »urhjemmet«.<br />
Den amerikanske arkæolog David W.<br />
Anthony, en gammel rotte på feltet, har imidlertid<br />
fremlagt sine resultater i en stor syntese, der<br />
plæderer for, at svaret er: stepperne nord for<br />
Sortehavet. I en vis forstand er det ikke noget<br />
originalt svar, for i nyere tid har den seriøse<br />
interesse samlet sig om to områder: netop<br />
steppelandet i det nuværende Ukraine, nord for<br />
Sortehavet – og området syd for Sortehavet, fra<br />
Balkan i vest over Anatolien og til Armenien i øst.<br />
Disse forslag har den styrke, at de placerer<br />
»urhjemmet« nogenlunde midt i bundtet af<br />
forskellige dattersprog. Den litauisk-sovjetiske<br />
arkæolog Marija Gimbutas har stået for et<br />
indflydelsesrigt argument for den ukrainske<br />
steppe baseret på de gravhøje, der som gravskik<br />
synes at brede sig derfra mod øst og især vest<br />
(»kurgan« er russisk for gravhøj: derfor »kurgankulturen«).<br />
Hun forestillede sig så<br />
indoeuropæerne som beredne erobrere, der<br />
undertvang de tidligere indbyggere i Europa og<br />
påtvang dem ikke bare sproget, men også deres<br />
mandlige guddomme, hvorved de udryddede et<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
tidligere, fredeligt matriarkat, der dyrkede<br />
frugtbarhedsgudinder.<br />
Denne idé blev imidlertid kritiseret for at<br />
lægge for megen vægt på erobring – og i løbet af<br />
1960-70erne gik man over til at se sprogenes<br />
udbredelse som en fredelig diffusion, der fulgte<br />
udbredelsen af ny agerbrugsteknik. Her har Colin<br />
Renfrew talt stærkt for den anatolske hypotese,<br />
der dog lider af, at hittitisk er mere forskelligt end<br />
de indoeuropæiske sprog, der tales vest og øst for<br />
Anatolien - græsk og de indiske sprog. Den<br />
sovjetiske sprogforsker Ivanov har ud fra<br />
lingvistiske kriterier talt for Armenien, ligesom<br />
andre sprogfolk har talt for Balkan på grund af<br />
den store diversitet af indoeuropæiske sprog, der<br />
kan fortolkes som et tegn på ælde.<br />
Anthonys forslag er i en vis forstand en<br />
syntese af erobrings- og diffusions-hypotesen.<br />
Han mener, at begge har spillet en rolle, men at<br />
erobringen ikke har haft karakter af entydig<br />
undertvingelse, men ofte er gået over i en art<br />
klientstrukturer, hvor indoeuropæiske eliter har<br />
fået grupper af de tidligere beboere som<br />
alliancepartnere og underleverandører. Herpå har<br />
de efterhånden etableret centre i det østlige<br />
Europa, der så er blevet genstand for beundring<br />
og efterabning af »klienterne«, der måske selv har<br />
underlagt sig andre klienter længere mod vest.<br />
Dette forslag bygger på sociolingvistiske<br />
iagttagelser, der peger på, at sprogskifte er intimt<br />
forbundet med magt- og prestigeforhold i et<br />
flersproget samfund – muliggjort af<br />
indoeuropæernes sociale institutioner som<br />
edsaflæggelse og gæstevenskab, der kan have<br />
muliggjort en mere »fredelig« erobring med bedre<br />
mulighed for integration af andre folkeslag end<br />
krig alene.<br />
Eksistensen af disse indoeuropæiske<br />
institutioner gætter Anthony sig frem til ud fra en<br />
gammel forskningstradition for forståelsen af<br />
»urhjemmet«: den historiske lingvistik har<br />
efterhånden muliggjort konstruktionen af flere<br />
tusinde ord i proto-indoeuropæisk – og ud fra<br />
disse ord kan man fremlægge kvalificerede gæt på,<br />
hvor urhjemmet har været såvel som nogle af de<br />
basale træk i dets kultur. Edsformerne er et – et<br />
andet er teologien, hvor den franske<br />
religionsforsker Dumézil lancerede sin berømte<br />
idé om de tre funktioner hos indoeuropæerne<br />
(magi/ret, krig, frugtbarhed). Andre er ord<br />
tilknyttet stedet: ord for honning, bjørne, oddere,<br />
bestemte træer osv. Atter andre er ord knyttet til<br />
pastoralisme, nomadelandbrug, korndyrkning,<br />
fårehold, vogne (proto-indoeuropæisk har flere<br />
ord for »hjul«, »aksel« etc.).<br />
Det forhold, at disse ord findes i de fleste<br />
indoeuropæiske sprog peger på, at opsplitningen<br />
mellem sprogene først foregik efter tæmningen af<br />
heste, udviklingen af vævekunsten og konstruk-<br />
15
tionen af vogne. Det placerer for Anthony at se<br />
proto-indoeuropæisk inden for en ramme fra<br />
4000 fvt. til 2500 fvt. – og udgør et argument<br />
imod Renfrew, der vil placere proto-<br />
indoeuropæisk langt tidligere og med en meget<br />
lang fase med ingen eller langsom sprogudvikling.<br />
Anthonys bog (underbygger dette argument med<br />
en nøje gennemgang af de mangfoldige forskellige<br />
kulturer på og omkring de ukrainske stepper<br />
gennem de flere tusind år, der <strong>her</strong> er relevante -<br />
og som er kortlagt især i sovjetisk arkæologi, der<br />
først det seneste årti er blevet fuldt tilgængelig.<br />
Hans agt er dermed at forsøge at bringe den<br />
arkæologiske evidens overens med den<br />
sprogvidenskabelige, der meget groft siger, at<br />
hittitisk spaltes fra som den ældste gren, så<br />
kommer tokharisk langt mod øst, så spaltes de<br />
vesteuropæiske grene keltisk, germansk og italisk<br />
fra, medens baltisk og slavisk bliver tilbage i<br />
steppens vestlige ende, mens den østlige ende på<br />
et relativt sent tidspunkt bliver til de indo-iranske<br />
sprog.<br />
Anthony begynder beretningen med de<br />
»gammeleuropæiske« kulturer på Balkan omkring<br />
6-4000 fvt., der er agerbrugskulturer med en vis<br />
bydannelse, og som synes at have haft en stabil<br />
grænse mod steppefolkene mod øst omkring<br />
floderne Bug og Dniestr nordvest for Sortehavet,<br />
hvor Karpaterne stopper og bliver til steppe.<br />
Steppefolkene – dem der lidt senere talte<br />
proto-indoeuropæisk – fik store dele af<br />
landbrugspakken, køer, får, kornsorter <strong>her</strong>fra og<br />
holdt sig længe til de store floddale i steppen.<br />
Først da en afgørende nydannelse dukkede op –<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
tamhesten – ændrede forholdene sig, og man<br />
kunne indtage græslandet mellem floderne med<br />
store hjorde. Anthony mener, at hesten i en lang<br />
periode var jagtbytte – derefter tæmmedes den<br />
som kødkreatur, fordi den ulig de andre kreaturer<br />
kunne brødføde sig selv om vinteren.<br />
Først på et senere tidspunkt, måske omkring<br />
4000 fvt., begyndte ridningen, i første omgang<br />
med henblik på at øge rækkevidden af<br />
hyrdedriften og størrelsen af hjorden. Genanalyser<br />
viser, at alle tamheste nedstammer fra én<br />
eneste hingst, mens den store variation skyldes<br />
inddragelse af mange forskellige hopper – og<br />
Anthonys gæt er, at denne ene, medgørlige hingst<br />
må være tæmmet på den østlige steppe.<br />
En omfattende del af hans egen forskning retter<br />
sig mod at bestemme hvor og hvornår – der går<br />
via det nøje studium af hvilken form for slid et<br />
bidsel kan have afsat på hestekindtænderne i<br />
gravene – og resultatet peger mod de østlige<br />
stepper mellem nedre Volga og det østlige Ural i<br />
århundrederne før 4000 fvt., hvorefter tamhesten<br />
spredtes over hele steppen og fra 3500 fvt. til de<br />
tilgrænsende kulturer.<br />
Den såkaldte Yamnaya-kultur, der integrerede<br />
det meste af den vestlige og centrale steppe, er for<br />
Anthony den, der fra omkring 3000 fvt. går mod<br />
vest. Dels ved erobringer op gennem Donaudalen,<br />
der ender i de keltiske og italiske sprog, dels med<br />
fredeligere forbundsdannelser gennem det<br />
østpolske område, der giver anledning til de<br />
germanske sprog – og derved samtidig udrydder<br />
den flere tusind år gammeleuropæiske Tripolyekultur<br />
på kanten af stepperne.<br />
Først senere opstår stridsvognen, den lette,<br />
hurtige vogn med et forspand af to heste. Den<br />
overraskende Sintashta-kultur i de sydlige Uralbjerge<br />
– i steppernes østlige del – har omkring<br />
2100 fvt. ikke bare befæstede byer med intensiv<br />
bronzeindustri, men er også stedet for de først<br />
fundne stridsvogne overhovedet. Anthonys tese er<br />
derfor, at også stridsvognen er et indoeuropæisk<br />
påfund. De mellemøstlige kulturer har ligesom<br />
steppen for længst vogne, men det er tunge<br />
arbejdsvogne med massive hjul, trukket af æsler<br />
eller onager – de syriske og ægyptiske stridsvogne<br />
synes alle at være senere end steppernes.<br />
Sintashta-kulturen trænger så frem, først ved<br />
handelssamkvem med de centralasiatiske byer<br />
omkring det nuværende Samarkand, siden ved<br />
invasion ned i Persien og Indien, bevæbnet med<br />
både stridsvogne og metallurgi - og beskrivelserne<br />
af gravlægninger i Vedaerne, finder Anthony,<br />
passer såre godt med gravfund af enorme<br />
begravelsesofringer i Sintashtakulturen helt oppe<br />
på kanten af Sibirien. Stridsvognene synes således<br />
i hans udgave primært at have spillet en rolle for<br />
indoeuropæernes østlige fremtrængen - den der<br />
resulterer i persisk og indisk. I Europa, derimod,<br />
16
synes indoeuropæerne tidligere at have<br />
amalgameret sig med snorekeramik-kulturen i<br />
Sydskandinavien-Tyskland-Polen – det vi i dansk<br />
sammenhæng plejer at kalde enkeltgravs- eller<br />
stridsøksekulturen, som vi antager bredte sig op<br />
gennem Jylland med sin hyrdekultur for<br />
efterhånden at indvarsle dansk bronzealder.<br />
Med sine hastige transportformer til hest og<br />
vogns synes indoeuropæerne i den sene<br />
bronzealder endegyldigt at have »åbnet«<br />
stepperne og gjort det smalle græsklædte bælte fra<br />
Ungarn til Kina til et stort forbindelsesled mellem<br />
de kinesiske, sydasiatiske og europæiske kulturer,<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
der alle får både heste og stridsvogne – de to<br />
sidstnævnte også sprog – fra denne kilde.<br />
Med sin omfattende og detaljerede<br />
inddragelse af sovjetisk arkæologi udgør Anthonys<br />
bog et seriøst og tungtvejende bud på<br />
indoeuropæernes rod, som allerede ser ud til at<br />
kandidere til en milepæl i diskussionen. Selv om<br />
mangfoldige detaljer endnu er usikre og hviler på<br />
spinkle hypoteser, så er det bedste aktuelle bud på<br />
urhjemmet nok igen de sydrussiske stepper.<br />
Artiklen har tidligere været bragt i<br />
Weekendavisen.<br />
Steppelandet i det nuværende Ukraine, som David Anthony udråber som det indo-europæiske sprogs<br />
urhjem. Przewalski-heste, som ses <strong>her</strong>, har været en uddød art i Centralasien, men er nu forsøgsvis<br />
genudsat i steppelandet.<br />
17
Oxus<br />
Søen som blev slået ihjel<br />
af Tobias Stern Johansen<br />
Frem til 1970 var Aralsøen i Uzbekistan verdens fjerdestørste sø. Et storstilet<br />
kunstvandingsprojekt under Sovjet tømte på 40 år søen for vand, og i dag er den<br />
skrumpet ind til en tiendedel af sin oprindelige størrelse. Millioner af ton salt og<br />
pesticider ligger på den tidligere søbund og spredes via støvstorme til hele Centralasien.<br />
For et par årtier siden ville vi have befundet os<br />
mellem myldrende fisk på cirka ti meter dybt<br />
vand. Vores chauffør træder på speederen, så<br />
støvet hvirvler op omkring os, og kameraer, tasker<br />
og avisens udsendte tumler rundt i Jeepen. Der er<br />
ingen jævne veje gennem denne enorme, golde<br />
ørken. Og en almindelig ørken ligner det, var det<br />
ikke for muslingeskallerne, som ligger overalt i<br />
sandet. Vi befinder os på det, der engang var<br />
bunden af Aralsøen – en sø svarende til et areal<br />
halvanden gange så stort som Danmark.<br />
I 1940erne besluttede Sovjetunionens ledelse at<br />
omdanne den udstrakte steppe i Uzbekistan og de<br />
andre centralasiatiske satellitstater til verdens<br />
største bomuldsmark. Solen skinner året rundt, og<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
<strong>her</strong> var rigeligt med plads. Det eneste, man<br />
manglede, var vand. Masser af vand. Derfor blev<br />
de to floder, som forsynede Aralsøen, omdirigeret<br />
og ført ud i ørkenen gennem et mylder af<br />
kunstvandingskanaler. Sovjetledelsen påbegyndte<br />
arbejdet, og siden gjorde solen og de varme vinde<br />
resten. Søen er i dag skrumpet ind til ti procent af<br />
sin oprindelige størrelse og delt i tre. Mindre vand<br />
har desuden betydet mere salt i den resterende del<br />
af søen. I Sovjet vidste man godt, at søen måtte<br />
lade livet til fordel for bomuld. Under et møde i<br />
Uzbekistans hovedstad, Tashkent, i 1960erne<br />
sagde viceministeren for kunstvanding og<br />
vandresurser ifølge BBC, at ”Aralsøen må dø en<br />
stille død”.<br />
18
De katastrofale konsekvenser var derimod<br />
ukendte – eller også blev de fortiet. I dag har det<br />
stigende saltindhold dræbt alt dyreliv i de to<br />
uzbekiske dele af søen, tusinder af mennesker har<br />
måttet flygte fra regionen og de tilbageblevne er<br />
plaget af svær sygdom.<br />
Vi ankommer til Muynak, som tidligere var<br />
landets travleste fiskerby. Udenfor byen får vi øje<br />
på det sidste spor efter den engang så blomstrende<br />
fiskeindustri – rustne vrag af store fiskekuttere,<br />
som ligger på den gamle søbund. Abdul Karimov,<br />
en spinkel mand med stok i hånden, sidder på en<br />
forhøjning og betragter skibene. Han er 54 år,<br />
men de dybe furer i det solbrændte ansigt får ham<br />
til at ligne en, der har levet dobbelt så længe. Han<br />
Da Abdul Karimov og de cirka 60.000 andre<br />
fiskere i Muynak ikke længere kunne fiske, fik de<br />
fragtet fisk fra andre Sovjetlande til<br />
fiskefabrikkerne. I dag står fabrikkerne tomme, og<br />
beboerne i Muynak og andre byer omkring søen<br />
rejser langt for at arbejde i landets<br />
bomuldsmarker. Mændene rejser også til Rusland<br />
eller Kasakhstan i flere måneder ad gangen for at<br />
arbejde i kul- og gasindustrien.<br />
Abdul Karimov er blevet for gammel til hårdt<br />
arbejde. Han er derfor ansat af regeringen til at<br />
holde opsyn med skibene. Der er ikke andet for<br />
ham at tage sig til. På spørgsmålet om, hvorvidt<br />
han har overvejet at flytte væk, ryster han bare på<br />
hovedet og siger:<br />
- Jeg er født <strong>her</strong>, det er mit hjem.<br />
Senere på dagen irettesættes jeg af vores tolk for<br />
mit åbenbart upassende spørgsmål.<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
peger på rækken af fiskekuttere og fortæller, at<br />
nummer to fra højre er hans. I 1970erne begyndte<br />
vandet for alvor at synke omkring Muynak, i 1979<br />
gik Abdul Karimovs fiskekutter på grund, og den<br />
dengang så unge fisker havde fanget sin sidste<br />
fisk.<br />
- Før i tiden var der vand hele vejen rundt om<br />
byen, siger Abdul Karimov, mens han peger i alle<br />
retninger.<br />
- Børnene svømmede i det rene vand, og vi<br />
fangede alle mulige slags fisk, siger han og slår ud<br />
med begge arme for at vise fiskenes størrelse.<br />
- Det er er en katastrofe.<br />
- De bliver sårede, når du spørger om den slags,<br />
siger tolken og forklarer, at befolkningen omkring<br />
søen tilhører en særlig etnisk gruppe, som i<br />
århundreder har boet i den nu autonome republik<br />
Karakalpakstan i det vestlige Uzbekistan. Deres<br />
lange historie og stolte traditioner harmonerer<br />
ikke med, at de i dag er dybt afhængige af<br />
økonomisk støtte fra den uzbekiske hovedstad.<br />
Dagligt sendes for eksempel tre liter rent<br />
drikkevand til hver af de cirka 25.000 indbyggere i<br />
Muynak. Grundvandet er både for salt og for<br />
forurenet af pesticider fra bomuldsdyrkelsen til at<br />
kunne drikkes.<br />
Under Sovjet så man stort på sprøjtegiftens<br />
ødelæggende virkninger, og enorme mængder af<br />
pesticider blev derfor spredt via flyvemaskiner.<br />
Giften bevægede sig fra markerne, ned i<br />
grundvandet og ud i den hastigt udtørrende sø.<br />
Man anslår, at op mod 100 millioner ton salt fra<br />
19
søen og giftige kemikalier fra bomuldsmarkerne<br />
hvert år spredes fra den tidligere søbund via<br />
støvstorme til hele Centralasien. De giftige<br />
støvstorme ødelægger afgrøderne og de lokales<br />
lunger. Kræft og mavesygdomme er udbredt, og<br />
regionen har den største børnedødelighed i det<br />
tidligere Sovjet.<br />
Der må være noget om støvstormenes enorme<br />
omfang. Allerede 200 kilometer inden vi for få<br />
dage siden nåede den oprindelige søbred, var<br />
markerne på hver side af vejen dækket af<br />
plamager af salt, der skinnede som sne under den<br />
kraftige sol. Derfor bruger landet hvert år uanede<br />
mængder af vand til at vaske bomuldsmarkerne<br />
rene inden såning. Og saltet havner ligesom<br />
pesticiderne i grundvandet.<br />
- Katastrofen omkring Aral går først og fremmest<br />
ud over de mennesker, som lever ved søen. Flere<br />
end 50 forskellige slags giftige kemikalier er med<br />
tiden ledt ud i søen. Men de, der bor langt fra<br />
søen, lider også under katastrofen, fordi<br />
virkningerne af støvstormene er kolossale. Det er<br />
nu bevist, at støvet for eksempel når helt til<br />
Skandinavien og til Himalaya-bjergene i Tibet.<br />
Det er derfor meget vanskeligt at løse problemet<br />
ved at lokalisere det, siger journalist og forfatter<br />
Raim Farhadi.<br />
Han var den første, som offentligt kritiserede<br />
Sovjets rovdrift på Aralsøen. I 1967 besøgte han<br />
søen for at skrive om den berømte og stortrivende<br />
fiskeindustri. I stedet mødte han en flok<br />
foruroligede fårehyrder, som fortalte ham, at søen<br />
havde trukket sig fire meter tilbage, og at ingen<br />
bekymrede sig om det. Raim Farhadi skrev<br />
efterfølgende digtet ”Aralsøen forsvinder”, som fik<br />
omtale i internationale medier. Den unge<br />
journalist fik politikere og den sovjetiske<br />
sammenslutning af digtere på nakken, men<br />
venner i magtfulde positioner sørgede for, at han<br />
hverken blev fængslet eller deporteret. Siden har<br />
han viet sit liv til at fortælle omverden om<br />
Aralsøen, og hans mange bøger og digtsamlinger<br />
er oversat til flere end 20 sprog.<br />
- Det er ikke bare Uzbekistans problem, men et<br />
problem uden grænser. Det er som om, nogen<br />
engang smed en sten i Aralsøen, og cirklerne på<br />
søens overflade bliver ved med at brede sig, siger<br />
han.<br />
Uzbekiske forskere har de seneste årtier brudt<br />
hovedet for at finde en måde at bremse de giftige<br />
støvstorme på. Siden 1990erne har man i Aralregionen<br />
plantet særlige træer og buske, som kan<br />
gro på den giftige søbund. Planterne hindrer i en<br />
vis grad de voldsomme storme i at bære det giftige<br />
saltholdige støv med sig, og i dag er 27.000<br />
hektarer jord beplantet med skov.<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
Siden Sovjets fald har flere miljøorganisationer set<br />
dagens lys. Den internationale organisation<br />
ECOSAN, som blev dannet i Uzbekistan i 1992,<br />
arbejder særligt med at forbedre forholdene for<br />
befolkningen i Aral-regionen. Organisationen<br />
fragter vand, mad og medicin til befolkningen og<br />
sørgede sidste år for, at indbyggere i byen Uchsay<br />
fik adgang til rent, rindende vand. Forbedringerne<br />
i blandt andet Uchsay har ifølge ECOSAN ført til<br />
et fald i antallet af mave- og tarmsygdomme<br />
blandt børn. Desuden har landets regering ved<br />
hjælp af udenlandske investorer bygget en sluse,<br />
som skal forsyne befolkningen med rent<br />
drikkevand, og der arrangeres jævnligt børnelejre<br />
langt fra Aral-regionen, hvor børnene kan lege og<br />
dyrke sport, få lægehjælp og ikke mindst indånde<br />
ren luft.<br />
- Alligevel kræver de sociale og økologiske<br />
problemer, at arbejdet med at forbedre forholdene<br />
i regionen styrkes, understreger formanden for<br />
ECOSAN, Yusuf Shadimetov.<br />
Mens dele af befolkningen gradvist får det bedre,<br />
er selve Aralsøen i Uzbekistan fortid. I nabolandet<br />
Kasakhstan er den nordlige og mindste del af søen<br />
blevet forsynet med en 13 kilometer lang<br />
dæmning, som isolerer søen fra den store,<br />
uzbekiske del. Det har betydet, at cirka 40 procent<br />
af den oprindelige vandstand i Kasakhstan nu er<br />
vendt tilbage, planter spirer frem, og de lokale<br />
fiskere er tilbage i bådene. Samme scenarie for<br />
søen i Uzbekistan er ønsketænkning. Det mener<br />
Anne Gry Rønningen, Ph.d.-stipendiat i<br />
samfundsgeografi med speciale i regional<br />
vandforvaltning i Centralasien.<br />
- Hvis man overhovedet kan tale om en løsning i<br />
Uzbekistan, ville det være at gå bort fra kun at<br />
producere bomuld. Men bomulden har en så<br />
enorm social og økonomisk betydning for landet,<br />
at der ikke er politisk vilje til at løse problemet<br />
med Aralsøen. Regeringen styrer<br />
bomuldsdyrkelsen, som på mange måder fungerer<br />
som en social kontrol af befolkningen, siger hun.<br />
I de seneste år er en plan tilbage fra Sovjet-tiden<br />
om at føre en flod fra Sibirien og ud i søen igen<br />
kommet på banen. Men det er en meget<br />
kontroversiel plan, mener Anne Gry Rønningen:<br />
- Det lyder helt urealistisk, og vi kender slet ikke<br />
de økologiske konsekvenser. Det er blot et typisk<br />
tegn på videreførelse af den sovjetiske tankegang,<br />
at naturen kan styres efter menneskets<br />
forgodtbefindende.<br />
Artiklen har tidligere været bragt i Kristeligt<br />
Dagblad.<br />
20
Den dansende kamel<br />
- historien bag <strong>Centralasiatisk</strong> <strong>Selskab</strong>s logo<br />
af Nadia Haupt, Sten Madsen og Per Fisc<strong>her</strong><br />
<strong>Centralasiatisk</strong> <strong>Selskab</strong>s logo med den dansende kamel bygger på et motiv fra en af Den<br />
Gyldne Hordes mønter, som anslås til at være fra det 14. århundrede.<br />
Vores forlæg<br />
Vores mønt er blandt de fund, som blev udgravet i<br />
Bolgar af Den Arkæologiske Ekspedition i<br />
Kujbysjev (i den nuværende Samara-region)<br />
under ledelse af den russiske arkæolog Aleksej<br />
Petrovitsj Smirnov (1899–1974) i perioden 1946-<br />
52 og senere publiceret af den russiske<br />
numismatiker S.A. Janina. Udover at hun stod for<br />
indsamling af materiale for sin mand L.V. Janin,<br />
som også var numismatiker, har Janina<br />
udarbejdet flere kataloger over især<br />
“hordemønter” i sovjetiske institutioners<br />
besiddelse.<br />
Den oprindelige tegning, hvorfra motivet til<br />
<strong>Centralasiatisk</strong> <strong>Selskab</strong>s logo stammer (S. A. Janina,<br />
1954:449)<br />
Da alle de aktuelle fund er forholdsvist dårligt<br />
bevaret, er møntens motiv og indskrift tegnet på<br />
grundlag af de tre forskellige eksemplarer, Janina<br />
havde adgang til. Mønten er af kobber, har en<br />
diameter på 18 mm og vejer 1.83-2.18 gram.<br />
Indskriften fortæller, at den blev møntet i Orda i<br />
758 AH (1383/84) og er præget under den<br />
muslimske Toktamysh Khan (1377-1396).<br />
Skabelsen af logoet<br />
Der var i begyndelsen meget diskussion om,<br />
hvilket logo der ville sige mest om Centralasien,<br />
sneleoparden Uncia uncia, Przewalskis vildhest<br />
Equus ferus przewalskii, Tian Shan-bjergkæden,<br />
en yurt, en ger? Problemet løste sig selv, da<br />
afbildningen af en “topuklet kamel gående mod<br />
højre” i Janinas artikel ”Džučidskie monety ...”<br />
kom på bordet. Ikke mindst faldt valget på<br />
kamelen, fordi den baktriske kamel Camelus<br />
bactrianus historisk set har spillet en betydelig<br />
rolle i netop de områder og kulturer, vi i<br />
<strong>Centralasiatisk</strong> <strong>Selskab</strong> har valgt at beskæftige os<br />
med. Den baktriske kamels udbredelsesområde<br />
overlapper også selskabets interesseområde. At<br />
mønten oven i købet knytter an til både<br />
Volgaområdet og mongolerne, gør ikke relevansen<br />
mindre.<br />
Den baktriske kamels udbredelsesområde.<br />
@wikipedia.org<br />
For at gøre motivet lidt mindre sidetungt<br />
valgte vi at fjerne kamelens efterladenskaber i<br />
venstre side. Dette udsprang ikke just af bornerte<br />
hensyn, men ud fra en fælles opfattelse af, at det<br />
rettede lidt op i balancen på billedet.<br />
Den første udgave af logoet skylder vi<br />
arkæolog Rasmus Kehlet fra Carsten Niebuhr<br />
Afdelingen. Han udarbejdede en dansk og en<br />
engelsk udgave, som vi siden har brugt flittigt.<br />
Den danske og engelske udgave af logoet.
I 2007 udarbejdede tegneserietegner Thomas<br />
Heiberg Nøhr en rentegning af motivet – et lidt<br />
mere moderne og funky udtryk om man vil. De<br />
vigtigste bestanddele er dog bibeholdt: solen og de<br />
to måner over kamelens ryg, tøjrsnoren samt det<br />
løftede forben, som er med til at give kamelen<br />
dens dansende udseende. Indtil videre har vi valgt<br />
at reservere denne udgave af logoet til de mere<br />
kontemporære udgivelser i blandt andet<br />
monografiserien.<br />
Logo rentegnet af Thomas Heiberg Nøhr 11/2 2007<br />
Den Gyldne Horde<br />
Den Gyldne Horde opstod ved opløsningen af<br />
Djengis Khans mongolske storrige. Da han døde,<br />
blev riget delt mellem hans efterkommere. De<br />
russiske stepper nord for Sortehavet blev givet til<br />
Djenghis Khans ældste søn Jöchis sønner: Batu,<br />
som blev leder af Den Blå Horde, og Orda, som<br />
blev leder af Den Hvide Horde, da Jöchi (hvis<br />
afstamning desuden var tvivlsom) allerede var død<br />
et halvt år inden Djengis Khan. Det var dog først<br />
Jöchis søn Batu Khan, som erobrede og<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
grundlagde Den Gyldne Hordes imperium i<br />
midten af det 13. århundrede.<br />
De fleste samtidige kilder omtaler Den Gyldne<br />
Horde som Kiptjak-khanatet. Den Gyldne Hordes<br />
befolkning var en blanding af mongoler, de<br />
iranske khwaresmier og tyrkfolk såsom kiptjakker<br />
og volgatatarer. Efterhånden blev Horden mere og<br />
mere turkificeret og mistede sin mongolske<br />
identitet. Batus efterkommere udgjorde en<br />
mongolsk overklasse, mens kiptjaktalende tyrker<br />
udgjorde majoriteten af regionens<br />
nomadebefolkning. Denne muslimske tyrkbefolkning<br />
blev populært kaldet “tatarer” af<br />
russere og andre europæere. Russerne beholdt<br />
denne betegnelse helt op i det 20. århundrede.<br />
Navnet Den Gyldne Horde stammer fra mongolsk<br />
Altan Ord – deraf den russiske betegnelse Zolotaja<br />
Orda, som refererer til mongolerne og deres<br />
strålende teltplads ved Volgafloden.<br />
Da storkhanen Ogedei døde hjemme i<br />
Mongoliet, afbrød Batu sin belejring af Wien og<br />
drog hjemad for at gøre sig gældende i<br />
forhandlingerne om, hvem der skulle efterfølge<br />
Ogedei. Den mongolske hær skulle aldrig senere<br />
komme til at drage så langt mod vest igen.<br />
Efter i 1242 at have trukket sig tilbage gennem<br />
Ungarn (og at have ødelagt byen Pest undervejs)<br />
og efter at have undertvunget Bulgarien placerede<br />
Batu sin hovedstad på det sted hvor Khazariens<br />
gamle hovedstad Atil menes at have ligget. Denne<br />
første hovedstad Sarai Batu lå nær Astrakhan ved<br />
nedre Volga; senere flyttedes den under navnet<br />
Sarai Berke til et nyt sted nær vore dages<br />
Volgograd, på dette tidspunkt var Sarai en af<br />
verdens største byer med anslået 600.000<br />
indbyggere.<br />
22
Veliky Novgorod<br />
Kiev<br />
Moskva<br />
Atıl<br />
Oxus<br />
Den Gyldne Hordes besiddelser i 1389 før Tokhtamysh-Timur-krigen. Floder er vist med blåt, de<br />
nuværende politiske grænser med lysebrunt, og datidens vigtigste byer med en cirkel, Hordens<br />
hovedstad Sarai Berke dog med en stjerne. Blandt de områder, der var underlagt horden, var<br />
fyrstendømmet Moskva og de genovesiske kolonier på Krim. Wikipedia.<br />
Yderligere mønter<br />
I 2005 udkom ”Orientalisches Münzkabinett Jena<br />
1”, et værk over mønter fra Kaukasus og<br />
Østeuropa, som hovedsagelig omhandler<br />
mongolske fund, deriblandt Den Gyldne Hordes<br />
mønter. Bogen beskriver yderligere tre udgaver af<br />
kamelmønten. Da fundene ikke er særlig<br />
velbevarede, kan man kun lige ane kamelen på<br />
disse mønter.<br />
Tre mønter fra Den Gylden Horde. (S. Heidemann &<br />
N. Nebes, 2005:6-7)<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
Samarkand<br />
På nr. 11 og 12 kan man ane stjernerne over<br />
kamelens pukkel samt at dyret er i bevægelse,<br />
svarende til motivet på vores logo (omend<br />
benstillingen og puklerne på nr. 11 og 10 er noget<br />
anderledes). Man ser også ret tydeligt på mønt nr.<br />
12 den tøjrsnor, som kamelen har i næseboret.<br />
Trods disse mønters dårlige tilstand har det<br />
været muligt at datere dem alle til 785 AH,<br />
(1383/84), altså yngre end vores oplæg fra<br />
Janinas artikel.<br />
Vægten af disse mønter svarer nogenlunde til<br />
angivelsen i den russiske publikation. Mønt nr. 10,<br />
11 og 12 vejer hhv. 1,99 g, 1,42 g og 1,11 g.<br />
Udmøntningsstedet for alle tre var Orda.<br />
Den kongelige Mønt- & Medaillesamling<br />
Samlingen på Den kongelige Mønt- &<br />
Medaillesamling på Nationalmuseet i København<br />
er gennem årene vokset, ved at andre samlinger er<br />
blevet indlemmet <strong>her</strong>i. Det er måske en af<br />
årsagerne til, at hovedsamlingen har en lille<br />
mængde mongolske mønter, <strong>her</strong>iblandt også<br />
mønter fra Den Gyldne Horde.<br />
Samlingen er også i besiddelse af andre<br />
mønter, som skulle være præget under Toktamysh<br />
Khans regeringsperiode. Men desværre er disse<br />
ikke så velbevarede, at prægningerne er<br />
genkendelige.<br />
23
Tokhtamysh Khan er nok ellers mest kendt for sin<br />
belejring af Moskva i 1382. Moskovitterne<br />
afværgede i første omgang hans angreb ved for<br />
første gang i russisk historie at bruge skydevåben.<br />
Men Moskvas indbyggere blev narret til at åbne<br />
byens porte, og mere end 20.000 blev dræbt af<br />
Tokhtamyshs tropper.<br />
Derimod kan en mønt fra Muhammed Özbegs<br />
regeringsperiode (1312/13 – 1340/41) lokaliseres i<br />
samlingen; det samme gælder en mønt fra Djânî<br />
Begs regeringsperiode (1340/41 – 1357/58). Begge<br />
mønter er præget netop i det område, hvor Den<br />
Gyldne Horde havde sin centraladministration<br />
placeret, nemlig Sarai.<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
Tigeren <strong>her</strong> blev præget under Muhammed Özbeg i<br />
731 AH (1330/31). Mønten findes på Den kongelige<br />
Mønt- & Medaillesamling med Østrupregistreringsnr.<br />
1774. Foto: Nadia Haupt.<br />
Mønt præget under Djânî Beg i året 746 AH (1345/46),<br />
vægt 1,51 g. Mønten findes på Den kongelige Mønt- &<br />
Medaillesamling med Østrup-registreringsnr. 1781.<br />
Foto: Nadia Haupt.<br />
Litteratur<br />
S. Heidemann & N. Nebes: Sylloge der Münzen des Kaukasus und Osteuropas im Orientalischen<br />
Münzkabinett Jena. Orientalisches Münzkabinett Jena 1. Bearbeitet von Tobias Mayer Mit Beiträgen von<br />
Stefan Heidemann und Gert Rispling. 2005<br />
S. Hill: The Mongol Conquests AD 1200-1300. Time-life books, Amsterdam, 1992.<br />
S. A. Janina: Džučidskie monety iz raskopok i sborov Kujbyševskoj ėkspedicii v Bolgarach v 1946-1952 gg. In:<br />
Materialy i issledovaija po archeologii SSSR 42, 1954. Trudy Kujbyševskoj archeologičeskoj ėkspedicii I, S.<br />
424-484. (Яанина, С.А.: Джучидске монеты из раскопок и сборов Куйбышевской экспедиции в<br />
Болгарах в 1946-1952 гг. Материалы и исследования по археологии СССР (No 42) 1954.<br />
J. Østrup: Catalogue des Monnaies Arabes et Turques. Du Cabinet Royal des Médailles du Musèe National de<br />
Copenhague. Copenhague 1938.<br />
http://www.horde.ru/<br />
24
Oxus<br />
Jødisk kogekunst fra Centralasien<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
af Per Fisc<strong>her</strong><br />
Jødiske bryllupsritualer. Devishnik (fest for brudens veninder på aftenen for hendes bryllup),<br />
Usbekistan 1850-60’erne. (Turkestanskii Al’bom Part 2, vol. 1, pl. 80, no. 256) LC-DIG-ppmsca-09951-<br />
00256.<br />
Jødiske spiseregler - Kashrut:<br />
Det væsentligste princip, som adskiller jødisk<br />
madlavning fra andre køkkener, er læren om,<br />
hvilke former for mad og hvilke kombinationer af<br />
mad der er kos<strong>her</strong> — det vil sige rituelt egnet som<br />
menneskeføde.<br />
De jødiske spiseregler fastlægger desuden en<br />
lovbundethed i forbindelse med udvælgelse og<br />
tilberedning af madvarer i overensstemmelse med<br />
forskrifter og ritualer, men de er lige så høj grad et<br />
kulturelt som et religiøst kodeks. Hvad der er<br />
delikat eller indelikat, er altid kulturbundet. Og<br />
endelig har kos<strong>her</strong>-reglerne i høj grad været en<br />
social markør, som bandt jøderne sammen som<br />
gruppe og lagde afstand til ”de andre”.<br />
Der har dog hele tiden været tale om en<br />
markant afsmitning fra den lokale madkultur på<br />
det stedlige jødiske køkken. Jøder i Mellemøsten<br />
spiste således ris, krydderier og eksotiske<br />
grøntsager som deres arabiske naboer, mens jøder<br />
i Øst- og Centraleuropa spiste forholdsvis mere<br />
saltet fisk, afsmeltet gåse- og kyllingefedt end<br />
deres slaviske naboer. Altsammen tilpasset de<br />
jødiske spiseregler.<br />
Dagen før sabbaten var det ofte almindeligt at<br />
lave en gryderet parat, som så stod og simrede<br />
natten over, så man ikke skulle lave mad på selve<br />
hviledagen. Under den spanske inkvisition i<br />
slutningen af 1400-tallet blev dét at have en<br />
simrende gryderet stående dagen før sabbaten<br />
betragtet som så typisk jødisk, at det var<br />
udvisningsgrund.<br />
Kos<strong>her</strong>: Er f.eks. alle firbenede dyr, som har<br />
spaltede klove og er drøvtyggere. Dvs. svin og<br />
kameler er ikke kos<strong>her</strong>, da de ikke opfylder begge<br />
25
disse kriterier. Dyr og fugle skal slagtes<br />
(schächtes) på en sådan måde, at så meget blod<br />
som muligt løber ud af dyret for at efterkomme<br />
Toraens forbud mod indtagelse af blod. I det hele<br />
taget skal så meget blod og så mange årer og sener<br />
som muligt fjernes for at gøre kødet spiseligt. Dele<br />
med f.eks. mange blodårer og sener er urene og<br />
spises derfor ikke af jøder. Lever fra både fugle og<br />
dyr skal saltes og derefter grilles over åben ild eller<br />
på en rist. Fisk med både skæl og finner er kos<strong>her</strong>.<br />
Parve:<br />
Alle madvarer, som hverken er kød- eller<br />
mælkebaserede, såsom frugt, grønt, fisk og æg.<br />
Ost fremstillet med osteløbe anses ikke for kos<strong>her</strong>.<br />
Kød og mælk:<br />
Ifølge 5. Mosebog, kap. 14, v. 21 må man ikke<br />
“koge et kid i det moders mælk”. Mange, især<br />
moderne, jøder mener at dette skyldes “etiske”<br />
hensyn og respekt for skaberværket. Men i Ras<br />
Shamra-teksterne fra Ugarit skildres et ritual,<br />
hvor netop et kid koges i dets moders mælk, og<br />
man må formode, at det var et ønske om at<br />
adskille sig fra de omkringboende ugaritters<br />
religion, der affødte dette forbud. Rent praktisk<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
betyder det, at man i det jødiske køkken ikke<br />
blander mælkeprodukter og kød. Desuden venter<br />
mange jøder traditionelt et stykke tid imellem<br />
indtagelse af kød- og mælkeretter.<br />
I Centralasien<br />
Bukharerjøderne, der boede i byer som<br />
Samarkand, Tashkent, Dushanbe, Kokand og<br />
Bukhara, havde i modsætning til de ret fattige<br />
afghanske jøder og de persiske jøder, som først<br />
under shahen opnåede en vis velstand, ry for at<br />
være velhavende og gæstfrie; altid var der en ko<br />
eller et får, som kunne slagtes, og deres store<br />
taksigelsesmåltider var legendariske. Op til den<br />
russiske revolution var de fleste centralasiatiske<br />
jøder involveret i silke-, ædelstens- og pelshandel.<br />
Velhavende familier havde ofte store vinter- og<br />
sommerboliger med indre gårdsplads, evt. med en<br />
brønd, tilhørende stalde med heste, kvæg- og<br />
hønsehold, muslimske tjenestefolk og en jødisk<br />
kok. Oftest var der et forrådskammer til<br />
opbevaring af frugt, grønt og konserves. Afsmeltet<br />
fårehalefedt, rosinsirup (shini), syltede<br />
gulerødder, auberginer, melonskræller og druer<br />
var nogle af de konserverede ting, som blev<br />
opbevaret i forrådsrummene.<br />
Fest blandt jøder i Usbekistan 1850-60’erne (Turkestanskii Al’bom digital file from Part 2, vol. 1, pl.<br />
81, no. 261) LC-DIG-ppmsca-09951-00261<br />
26
Festmåltider blev som regel afholdt på de indre<br />
gårdspladser. Ved almindelige forsamlinger sad<br />
kvinder i den ene side og mænd i den anden. Til<br />
bryllupper sad kvinderne i et andet rum.<br />
Bryllupsfester varede syv dage og syv nætter.<br />
Ledsaget af trommer, harmonika og andre<br />
musikinstrumenter blev maden tilberedt over<br />
store fyrfade og indtaget ved bespisning af<br />
bryllupsgæsterne hver aften.<br />
Da bolsjevikkerne indtog Samarkand, blev<br />
folk, inkl. jøderne, fordrevet fra deres store huse.<br />
Jøderne, der havde levet side om side med<br />
muslimer, havde antaget disses manerer og spiste<br />
siddende på gulvet på tykke tæpper dækket med<br />
silke og silkepuder (når de blev fordrevet til byer,<br />
hvor russere levede, antog de russiske skikke<br />
såsom at spise ved borde, og de fik de russiske<br />
endelser -ov (ofte gengivet -off) og –ova hæftet på<br />
efternavnet). Indflydelsen på det jødiske køkken i<br />
Samarkand og Bukhara er alsidig og inkluderer så<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
forskellige ting som shashlik, mongolske mantu<br />
(dumplings med kødfyld), samosaer fra det<br />
indiske køkken og russiske retter som kotleti,<br />
piroshki, borsjtj (rødbedesuppe) og pechonki. Fra<br />
1790’erne og frem til bolsjevikkernes indtog havde<br />
bukharerjøderne forbindelse til det jødiske<br />
samfund i Jerusalem. Rabbinere fra Jerusalem<br />
varetog de religiøse aspekter blandt<br />
bukharerjøderne, og fyldte grøntsager viser, at det<br />
sefardiske køkken også havde indflydelse på det<br />
bukhariske.<br />
Nationalretten plof (ris med hakkede løg,<br />
gulerødder, rosiner, kylling og kød) blev serveret<br />
ved særlige lejligheder og for specielle gæster. Her<br />
var det desuden almindeligt at servere yakhni<br />
(kogt lam, oksekød og kylling). Oftest brugtes kun<br />
salt og peber som krydderier, men ellers hvidløg,<br />
safran, gurkemeje, frisk koriander og undertiden<br />
kanel.<br />
Løvhyttefest, Usbekistan i 1850-60’erne.<br />
(Turkestanskii Al’bom part 2, vol. 1, pl. 81, no. 258) LC-DIG-ppmsca-09951-00258<br />
27
Det traditionelle fredagsmåltid (blandt de mere<br />
velhavende) indledtes med mosede auberginer<br />
med salt og hvidløg (boyjon), en salat af hakkede<br />
tomater, agurker, løg, salat og koriander med salt<br />
og citron efterfulgt af stegt fisk i hvidløg- og<br />
koriandersauce. Herefter fulgte hovedretten<br />
yakhni. De tre typer kød blev skåret ud, overhældt<br />
med lidt kraftsky og serveret med kogte<br />
grøntsager som f.eks. kartofler, gulerødder,<br />
majroer eller porrer. Fredagens specialitet var<br />
khalti barsh bestående af ris og stegt lever kogt<br />
med masser af frisk koriander i en lærredspose.<br />
Således kunne man koge risene natten over, uden<br />
at de brændte på eller kogte ud. Til dagen efter var<br />
der oftest khalti savo som også kunne tilberedes<br />
før sabbaten.<br />
Desserten ville som regel være frugt eller<br />
frugtkompot fulgt af nødder og halva tillige med<br />
grøn te. Tynde bånd af dej blev kogt i fedt og<br />
serveret drysset med sukker til sabbatten og andre<br />
højtider samen med længe rørt grøn te (chai<br />
kaymokee) med fed fløde, smør og mælk drysset<br />
med hakkede mandler eller valnødder.<br />
Khalti barsh<br />
½ kg ris<br />
¼ kg kalve- eller kyllingelever<br />
¼ kg skært kød<br />
Et stort bundt frisk koriander<br />
Leveren saltes og grilles/ristes på begge sider (for<br />
at gøre den kos<strong>her</strong>) og hakkes. Kødet hakkes fint.<br />
Kød og lever blandes med ris og hakket koriander,<br />
sys ind i en ¾ fyldt lærredspose og koges natten<br />
over inden sabbatten. Kold kan retten serveres<br />
skiveskåret overhældt med sauce.<br />
Savo (Bukhara-ris med frugt)<br />
Suppen:<br />
1½ liter suppe (hønsekød eller okse, evt. på<br />
terninger)<br />
3 (sure æbler m. skræl) i kvarte<br />
1 kvæde (om muligt)<br />
2 spsk rosiner<br />
3-4 svedsker<br />
4-5 tørrede dadler uden sten<br />
4-5 tørrede abrikoser<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
1 tsk kanel<br />
salt<br />
Suppen koges i ca en time i en gryde.<br />
Risene:<br />
½ kg langkornede ris eller basmatiris<br />
½ tsk kanel<br />
¼ tsk safran<br />
1 hakket æble (uskrællet)<br />
1-2 spsk rosiner<br />
3 hakkede dadler<br />
½ hakket kvæde<br />
salt<br />
Vask risene og bland med de øvrige ingredienser i<br />
et ildfast fad. Tilsæt 9-10 dl af suppen gennem en<br />
sigte. Mængden af væde skal helst passe med,<br />
hvor meget risene kan optage samt evt. væde<br />
afgivet fra frugten. Er æblet og kvæden meget<br />
saftige, bør man holde lidt igen med væden. Er<br />
den tørrede frugt meget tør, kan man tilsætte lidt<br />
ekstra væde. Bages i ovnen i ca. 3 timer ved 180º.<br />
Serveres varm med resten af den opvarmede<br />
suppe med frugtstykkerne i.<br />
Jødisk Bukhara-pilaf<br />
Hvor mange personer<br />
8-10 stykker kyllingelever ristet og skåret i små<br />
tern<br />
1 dl hønsefedt<br />
1 stort hakket løg<br />
2-3 dl revet gulerod<br />
1 dl hakket persille<br />
2 ½ dl langkornede ris<br />
6 dl vand<br />
¾ tsk salt<br />
Smelt hønsefedtet ved svag varme. Tilsæt det<br />
hakkede løg, revet gulerod og hakket persille. Steg<br />
ved svag varme i nogle minutter, tilsæt levertern<br />
og tag blandingen af ilden.<br />
Risen bringes i kog i en gryde med vand og<br />
salt. Lever- og grøntsagsblandingen tilsættes,<br />
varmen skrues ned på minimum. Lad retten simre<br />
under låg i ca. 20 minutter eller til risene er møre.<br />
Lad retten absorbere den sidste damp nogle<br />
minutter under låg, efter at der er slukket for<br />
varmen.<br />
28
Oxus<br />
Centralasien siden sidst<br />
AFGHANISTAN<br />
Danmark mister flest soldater i<br />
Afghanistan<br />
Danmark er det land, der i forhold til<br />
indbyggertallet har mistet flest soldater i<br />
Afghanistan.<br />
Alene i 2008 mistede Danmark 12, hvilket bringer<br />
det samlede antal op på 3,8 soldater pr. 5<br />
millioner indbyggere. På andenpladsen kommer<br />
Canada med 3,2 døde soldater pr. 1 million<br />
indbyggere. Først på femtepladsen kommer USA<br />
med 2,1, mens store europæiske nationer som<br />
Frankrig, Tyskland og Italien falder helt uden for<br />
top 10. De danske soldater er hovedsagelig<br />
stationeret i den sydlige Helmand-provins, hvor<br />
der foregår flest kamphandlinger.<br />
(DR 21 Søndag og Jyllands-Posten)<br />
ARMENIEN<br />
Armeniens Stonehenge åbner for<br />
turister<br />
Det 5.000 år gamle stenmonument Karahunj,<br />
som ligger ca. 200 km fra Armeniens hovedstad<br />
Jerevan, åbner nu for turister.<br />
Karahunj er det største af ca. en snes lignende<br />
observatorier beliggende i området. @Wikipedia<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
Meningen er, at der skal bygges en gennemsigtig<br />
væg omkring oldtidsmonumentet, samt at der skal<br />
være sikkerhedsovervågning af stedet.<br />
Karahunj består af 223 tonstunge bearbejdede<br />
sten, hvoraf nogle har tilvirkede huller, som peger<br />
mod forskellige punkter på himlen. Monumentet,<br />
som tidligere hed Zorats Karer, blev ved en officiel<br />
navneændring i 2004 navngivet efter den<br />
nærliggende landsby.<br />
Udfra arkæologiske udgravninger formoder<br />
man, at stedet har tjent som tempel for den gamle<br />
armenske solgud Ari, samt fungeret som<br />
observatorium og ”universitet”. Hullerne i<br />
konstruktionen menes at have været brugt ved<br />
forudsigelse af en lang række sol- og<br />
månefænomener og ikke mindst til at kunne<br />
fastslå årets begyndelse.<br />
(rian.ru)<br />
BHUTAN<br />
Bhutans konge abdicerer og skaffer<br />
demokrati til skeptisk befolkning<br />
100 års enevælde sluttede i Tordendragens Rige<br />
Bhutan efter parlamentsvalget.<br />
I fremtiden kan kongen afsættes med to tredjedele<br />
af parlamentets stemmer. Dermed har landets<br />
kongefamilie fået sin vilje trods befolkningens<br />
store skepsis over for den nye styreform. I 2001<br />
overgav kong Jigme Singye Wangchuck landets<br />
daglige ledelse til et ministerkabinet, og i<br />
december 2006 abdicerede han og overlod magten<br />
til sønnen, den 28-årige Oxford-uddannede kong<br />
Jigme Khesar Namgyel Wangchuck. Siden da har<br />
den tidligere konge Jigme Singye Wangchuck rejst<br />
landet tyndt og talt demokratiets sag over for sine<br />
undersåtter. Den pensionerede konge fortalte<br />
dem, at der ikke var nogen garanti for, at de altid<br />
vil have en god konge og at det rette tidspunkt at<br />
omfavne demokrati er, når landet ingen<br />
problemer har, når der er en periode af fred og<br />
indre ro.<br />
Op til valget har landets nye konge, Jigme<br />
Khesar Namgyel Wangchuck lagt vægt på, at<br />
stemmeprocenten skulle være høj. Ifølge Al<br />
Jazeera pressede den unge konge på for at få folk<br />
29
til at stemme: "Først og fremmest skal I stemme -<br />
hver og en skal udøve sin rettighed".<br />
Den unge Jigme Kesar Wangchuck blev konge<br />
allerede i december 2006, da hans far abdicerede,<br />
men kunne ikke krones i 2007, da det ifølge<br />
statsastrologerne ikke var et lykkebringende år.<br />
Det var netop hvad 79 % af landets 318.465<br />
stemmeberettigede valgte at gøre. Man kunne<br />
stemme på kandidater fra to meget ens partier,<br />
hvis valgte skal bemande et parlament med 47<br />
pladser.<br />
Der er dog også kritikere af valget. I. P.<br />
Adhikari ,som er formand for Association of Press<br />
Freedom Activists Bhutan, anser ikke valget for<br />
demokratisk, da de mange flygtninge i Nepal ikke<br />
har haft mulighed for at udøve deres demokratiske<br />
ret, og folk med forbindelse til de fordrevne er<br />
blevet arresteret og har derfor ikke haft mulighed<br />
for at stemme.<br />
(flere medier)<br />
Etnisk udrensning af bhutanesere<br />
med nepalesisk afstamning<br />
I pressen svæver kongedømmet Bhutan på en<br />
demokratisk lyserød sky over de sneklædte<br />
Himalayabjerge.<br />
Men under skyerne gemmer sig en grum<br />
fortælling om etnisk udrensning af indbyggere af<br />
nepalesisk afstamning. Flygtningene blev<br />
fordrevet i begyndelsen af 1990erne, Bhutans<br />
magthavere mente, at nepaleserne med deres<br />
mange børn og anderledes religion var en trussel<br />
mod det homogene samfund i det lille<br />
kongedømme med blot 600.000 indbyggere. Den<br />
bhutanesiske stat fremsatte blandt andet krav om<br />
at nepaleserne skulle fremvise en kvittering for<br />
betalt jordskat fra 1958 eller forlade landet.<br />
Flygtningestrømmen er nu svulmet op til over<br />
100.000 mennesker der bor i lejre i Nepal og<br />
forsynes via FNs fødevareprogram.<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
Mange flygtninge har ventet i 17 år på, at<br />
deres hjemland Bhutan og værtslandet Nepal<br />
skulle blive enige om en aftale, der giver dem lov<br />
til enten at vende hjem eller at tage arbejde og<br />
uddannelse i Nepal. Flygtningenes stille facon har<br />
paradoksalt nok været medvirkende til, at næsten<br />
ingen har hørt om dem. Det nyligt indførte<br />
demokrati og den nye unge konge har<br />
tilsyneladende ikke medført nogen åbning.<br />
Myndighederne håndhæver stadig strenge<br />
nationalistiske love, som f.eks at alle offentligt<br />
ansatte skal gå i nationaldragt, og flygtningene er<br />
tabu i pressen. Glansbilledet af Bhutan har<br />
overskygget deres triste skæbne, det er blevet en<br />
glemt krise.<br />
15 forhandlingsrunder er endt uden resultat,<br />
men for tre år siden kom syv lande <strong>her</strong>iblandt<br />
Danmark med et bud på en udvej. Man vil tømme<br />
flygtningelejrene. Blandt andet vil USA modtage<br />
60.000 flygtninge. Danmark har tilbudt at hjælpe<br />
en del af flygtningene til et nyt liv, en mindre<br />
gruppe er allerede ankommet i begyndelsen af i år.<br />
Men dette afføder anklager om, at man stiltiende<br />
godkender Bhutans ret til at smide borgere af<br />
anden etnisk <strong>her</strong>komst ud og menneskeretsforkæmpere<br />
frygter at det vil give andre regeringer<br />
blod på tanden, når de ser at man løser<br />
problemerne ved at tømme flygtningelejrene.<br />
Omvendt er tilbuddet om genhusning bedre end at<br />
opholde sig i en lejr i årevis uden udsigt til en<br />
bedre fremtid. Allerede nu er situationen for de<br />
tilbageværende nepalesere tilspidset. De frygter,<br />
at de også vil blive smidt ud, nu det internationale<br />
samfund med deres øjne blåstempler den etniske<br />
udrensning.<br />
(DR.dk)<br />
Moske kollapser i Kina<br />
KINA<br />
Qinghai-provinsen<br />
En næsten færdigbygget moske kollapsede i byen<br />
Xiajiuzhuang i den Nordvestlige Qinghai-provins<br />
i Kina.<br />
Området byen ligger i bebos primært af de<br />
kinesiske muslimer hørende til det etniske<br />
mindretal Hui. Mistanken samler sig ifølge det<br />
kinesiske nyhedsbureau Xinhua omkring<br />
støttebjælkerne i konstruktionen.<br />
Otte personer blev dræbt ved<br />
sammenstyrtningen, <strong>her</strong>iblandt en 8-årig dreng,<br />
30
som legede på byggepladsen; yderligere 23 blev<br />
sårede.<br />
(ANS Press)<br />
KIRGISISTAN<br />
Kirgisisk opposition og presse lider<br />
under præsidentiel magtbrynde<br />
2008 blev præget af nedture for<br />
menneskerettigheder og demokrati i Kirgisistan.<br />
Korruption og nepotisme griber om sig, mens den<br />
politiske pluralisme får stadig trangere kår.<br />
Præsident Kurmanbek Bakijev, som der efter<br />
”tulipanrevolutionen” i påsken 2005 var store<br />
forventninger til, har gradvis taget skridt til at øge<br />
egen magt og besværliggøre borgernes indflydelse<br />
på lovgivningsprocessen.<br />
I februar 2008 udtrykte såvel Human Rights<br />
Watch som Freedom House og the Committee for<br />
Protection of Journalists bekymring over pressens<br />
forhold og det stigende antal overgreb mod<br />
journalister. Det var allerede inden de uafhængige<br />
aviser De Facto og Alibi blev lukket i juli og august<br />
2008, og chefredaktørerne blev idømt en hård<br />
økonomisk straf for injurier mod præsidentens<br />
slægtninge. Den ene blev siden idømt frihedsstraf,<br />
og den anden lever nu i eksil i Schweiz. Samtidig<br />
vedtog parlamentet en ny lov om kontrol med<br />
medierne, der blev skarpt kritiseret af både OSCE<br />
og EU. Loven giver bl.a. præsidenten beføjelser til<br />
at ansætte og fyre chefen for de nationale<br />
elektroniske medier.<br />
I juni blev en ny lov vedtaget, der begrænser<br />
forsamlingsfriheden – bl.a. må demonstrationer<br />
ikke finde sted før 12 dage efter anmeldelsen – og<br />
den nye lov om religionsfrihed fra november giver<br />
bl.a. staten mulighed for overvågning af religiøse<br />
organisationer og deres medier.<br />
Alt i alt er Kirgisistan dog stadig det frieste af de 5<br />
såkaldte stan-lande; der er fem uafhængige aviser,<br />
en aktiv og højtråbende opposition, hyppige<br />
demonstrationer og en demokratibevidst ungdom.<br />
Og ifølge Journalister uden Grænser ligger<br />
Kirgisistan på en 110. plads blandt verdens lande,<br />
når det gælder frihed for massemedierne, stadig<br />
forholdsvis pænt sammenlignet med Tadsjikistan<br />
(115), Kasakhstan (125) og især Usbekistan (160).<br />
(Center interbilim)<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
Amerikansk luftbase lukkes<br />
3. februar 2009 erklærede præsident Kurmanbek<br />
Bakijev, at den amerikanske luftbase Manas ville<br />
blive lukket.<br />
Beslutningen fulgte kort efter en aftale med<br />
Rusland om et milliardlån til Kirgisistan, hvilket<br />
fik Pentagons talsmand Geoff S. Morrell til at<br />
beskylde Rusland for at underminere amerikanske<br />
interesser og hykleri i forhold til indsatsen i<br />
Afghanistan, som Rusland formelt støtter.<br />
Iagttagere er enige om, at beslutningen markerer<br />
en større orientering mod Rusland i kirgisisk<br />
udenrigspolitik på bekostning<br />
af USA og Vesten.<br />
På billedet venter en amerikansk boeing C5-135<br />
stratotanker på Manas-luftbasens landingsbane.<br />
(flere medier)<br />
MONGOLIET<br />
Første undtagelsestilstand i<br />
Mongoliets historie<br />
Den demokratiske ø i de autoritære regimers hav<br />
– Mongoliet – blev i juli 2008 ramt af blodig uro,<br />
der kostede fem mennesker livet og sårede over<br />
300.<br />
Præsident Nambaryn Enkhbayar indførte landets<br />
første undtagelsestilstand nogensinde, efter at<br />
demonstranter, der var utilfredse med<br />
Kommunistpartiets valgsejr, satte ild til partiets<br />
hovedkvarter. Undtagelsestilstanden omfattede<br />
bl.a. forbud mod salg af alkohol, idet alkohol var<br />
blevet brugt som tændvæske i forbindelse med<br />
ildspåsættelsen. Ifølge internationale observatører<br />
var valget frit og fair; ikke desto mindre beskyldte<br />
oppositionspartiet Det Demokratiske Parti<br />
31
egeringen for valgsvindel og boykottede<br />
efterfølgende det parlamentents åbning.<br />
(flere medier)<br />
NEPAL<br />
Maoisterne vinder valget i Nepal<br />
stort – monarkiet afskaffet<br />
De første valg i Nepal efter afslutningen på<br />
borgerkrigen – og samtidig de første valg i Nepal<br />
i ni år – blev en uventet stor sejr for maoisterne<br />
under ledelse af den tidligere guerillaleder<br />
Prachanda (”den barske”).<br />
Deres parti CPN-M fik sensationelt 29,3% af<br />
stemmerne og er nu det største i landet. Selvom<br />
medlemmerne stadig hylder Mao og Stalin som<br />
forbilleder, der blot begik enkelte fejl, går partiet<br />
også ind for pluralisme, for som chefideolog<br />
Baburam Bhattarai udtaler: ”Politisk konkurrence<br />
er en vigtig del af fremtidens socialistiske<br />
samfund”. Det er da også maoisternes hensigt nu<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
at indlede forhandlinger med de andre store<br />
partier for at forsøge at danne en<br />
koalitionsregering. Maoisterne klarede sig godt<br />
også uden for deres traditionelle højborge på<br />
landet, og det menes, at mange har stemt på dem i<br />
det håb, at politisk ansvar vil forhindre dem i at<br />
genoptage den væbnede kamp.<br />
Det kan blive en svær opgave for Prachanda at<br />
danne regering. Forholdet til de øvrige partier er<br />
dårligt, der tales om valgfusk og intimidering af<br />
vælgerne i maoistisk-kontrollerede områder, og<br />
valgets anden sejr<strong>her</strong>re, det regionalistiske<br />
Madhesi Janadhikar Forum, som kræver større<br />
selvbestemmelse for den etnisk afvigende Terairegion<br />
i den sydlige del af landet, vil sandsynligvis<br />
tage sig dyrt betalt. Taberne blev de partier, der<br />
tidligere har haft regeringsansvar – dels de to<br />
dominerende kræfter i den kongekritiske tidligere<br />
Syvpartialliance under de omfattende<br />
demonstrationer og strejker i 2006,<br />
Kongrespartiet og de moderate kommunister; dels<br />
de tre konservativt-royalistiske partier, der ikke<br />
formåede at stå sammen og alliere sig i et samlet<br />
kongetro alternativ. Regeringens første opgave<br />
har været indførelsen af en ny forfatning, der<br />
afskaffer monarkiet.<br />
Medlemmerne af kongehuset er nu<br />
almindelige borgere, der har mistet alle særlige<br />
privilegier: hundredvis af kokke, tjenere, frisører,<br />
blomsterplukkere, hoffotografer og skønhedseksperter;<br />
de betaler nu skat; deres virksomheder<br />
nationaliseres; og kong Gyanendras portræt på<br />
pengesedlerne er blevet erstattet med et billede af<br />
Mount Everest. Republikkens første præsident<br />
blev den tidligere sundhedsminister Ram Baran<br />
Yadav fra Kongrespartiet.<br />
Valgresultatet i<br />
antal mandater og<br />
procenttal<br />
Mandater %<br />
valget<br />
2008<br />
%<br />
valget<br />
1999<br />
CPN-M, maoister 220 29,3% (-)<br />
NC, Kongrespartiet 110 21,1 (37,3%)<br />
CPN-UML, moderate<br />
kommunister<br />
103 20,3 (31,7%)<br />
MJF, Madhesi<br />
Janadhikar Forum<br />
52 6,3 (-)<br />
andre regionale partier 37 5,7 (3,2%)<br />
otte mindre<br />
kommunistpartier<br />
30 7,8 (9,6%)<br />
tre konservative<br />
royalistpartier<br />
15 4,5 (15,0%)<br />
andre 5 5,0 (3,2%)<br />
udpeges af<br />
premierministeren<br />
26<br />
(flere medier)<br />
32
Seksuelle revolutioner i Nepal<br />
I al stilfærdighed er Nepal ved at undergå en<br />
serie af sociale og kulturelle revolutioner.<br />
Ikke bare har den nepalesiske højesteret<br />
anerkendt eksistensen af “det 3. køn” og sørget for<br />
lige juridiske rettigheder for homo- og<br />
heteroseksuelle – staten har også nedsat en<br />
kommission, der skal forberede et lovforslag om at<br />
give homoseksuelle ret til at indgå ægteskab.<br />
Det nepalesiske parlamentsmedlem Sunil Babu Pant.<br />
Parlamentet har i den 42–årige Sunil Babu<br />
Pant fra et af de mindre kommunistpartier fået sit<br />
første homoseksuelle medlem. Og den<br />
transseksuelle Sandhya Lama, tidligere frivillig<br />
rådgiver for unge i den nepalesiske aktivistgruppe<br />
for seksuelle minoriteter Blue Diamond Society<br />
(BDS), er blevet kåret til ”Ms Gay Nepal”. Den<br />
gamle Ms Nepal-konkurrence af heteroseksuelt<br />
tilsnit var blevet aflyst, efter at maoistpartiet, der<br />
leder regeringen, havde erklæret, at konkurrencen<br />
nedværdigede kvinder og gjorde dem til rene<br />
handelsvarer og reklamesøjler for sponsorvarer.<br />
Arrangørerne af Ms Gay Nepal-konkurrencen<br />
mødte derimod ingen modstand fra regeringen:<br />
”Vi er mere frie i vores krav til deltagerne, og<br />
desuden er der også en stor oplysende kampagne<br />
indlagt i vores dagsorden”, siger en talsmand fra<br />
konkurrencen, der i øvrigt støttes af<br />
Verdensbanken.<br />
Andre begivenheder har dog dryppet malurt i<br />
bægeret for de seksuelle minoriteter. Den<br />
nepalesiske hær stillede i juli 2008 en kvindelig<br />
soldat for en militærdomstol for at have haft et<br />
“amoralsk” forhold til en anden kvinde. I første<br />
omgang blev hun idømt 60 dages fængsel, men<br />
dommen blev omstødt, efter at Blue Diamond<br />
Society og Sunil Babu Pant gik ind i sagen. Den<br />
kvindelige soldat nåede dog at sidde 60 dage i<br />
fængsel, mens sagen verserede.<br />
(Flere medier)<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
RUSLAND<br />
Dima Bilan giver Rusland sejren<br />
Den russiske Dima Bilan, født i Karatjajevo-<br />
Tjerkessien og opvokset i Tatarstan, gjorde det<br />
anden gang – gav sit hjemland sejren i<br />
Eurovisionens melodi grand prix.<br />
I 2006 måtte hans “Never Let You Go” se sig slået<br />
af finske Lordi, men flankeret af den ungarske<br />
violonist Edvin Marton og skøjteprinsen Evgeni<br />
Plushchenko hev en hvidklædt, barfodet og<br />
barbrystet Bilan denne gang sejren hjem med den<br />
dramatiske “Believe”, produceret af Timbaland.<br />
Bilan & co. fik i alt 272 point. Dermed afholdes<br />
Eurovisionens melodi grand prix for første gang i<br />
Moskva i 2009. Den ene del af værtsparret <strong>her</strong><br />
bliver i øvrigt en anden tatar – Alsou, der i 2000<br />
blev nr. 2 efter de danske Brødrende Olsen.<br />
RUSLAND<br />
Samara-regionen<br />
Borgmester vil nedlægge sin by<br />
Den russiske provinsby Tjapajevsk på Volgas<br />
østlige bred mellem Samara og grænsen til<br />
Kasakhstan er nu så forurenet, at borgmester<br />
Nikolai Malakhov ikke ser anden løsning end at<br />
nedlægge byen og genhuse byens ca. 75.000<br />
indbyggere andetsteds.<br />
33
Forureningen skyldes byens mange kemiske<br />
fabrikker, der siden begyndelsen af sidste<br />
århundrede bl.a. har produceret sennepsgas og<br />
andre dødbringende luftarter. Byens<br />
vandforsyning er også forurenet med dioxin og<br />
andre giftstoffer, som er blevet ledt direket fra<br />
fabrikkernes afløb. Husdyr fra gårde omkring<br />
byen, der anvendes til kødproduktion, samt lokale<br />
frugter og grøntsager menes også at være forgiftet.<br />
96% af børnene i byen lider af helbredsproblemer,<br />
og antallet af hals-, lever- og nyrekræft i byen er<br />
tre gange så højt som i de tilstødende områder.<br />
Desuden kommer børnene først sent i puberteten,<br />
og deformiteter forekommer hyppigt. Andre<br />
problemer i byen er en uforholdsmæssigt høj<br />
arbejdsløshed, mange narkomaner og en høj andel<br />
af hiv-smittede. Oleg Mitvol, vicedirektøren for<br />
Ruslands miljøtilsyn er enig med borgmesteren,<br />
idet han mener, at det vil koste et astronomisk<br />
beløb at forsøge blot at rense byens vandløb. Han<br />
siger dog samtidig, at luftforureningen i byen<br />
langtfra er så slem som mange andre steder i<br />
Rusland.<br />
(efter Nezavisimaja Gazeta, The Independent og<br />
Information)<br />
TADSJIKISTAN<br />
Græshoppeinvasion truer tadsjikisk<br />
fødevareforsyning<br />
En invasion af græshoppearten Locusta<br />
migratoria migratoria udgjorde i 2008 en så<br />
alvorlig trussel for det tadsjikiske landbrug, at<br />
FNs fødevareorganisation FAO slog alarm og<br />
bad medlemslandene om 500.000 dollars til<br />
bekæmpelse af sværmene.<br />
Locusta migratoria migratoria ♀. Wikipedia.<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
30% mere land end i 2007 frygtedes at være<br />
påvirket. Invasionen skyldtes til dels gunstige<br />
vejrbetingelser. Den fulgte umiddelbart efter en<br />
usædvanlig hård vinter og jordskred og<br />
oversvømmelser i forbindelse med tøvejret. Med<br />
græshoppesværmene blev den hårdt prøvede<br />
tadsjikiske befolkning udsat for endnu en plage,<br />
der truede selve landets fødevareforsyning.<br />
(Voice of America)<br />
TIBET (KINA)<br />
Dalai Lama opgiver Kina-strategi<br />
Tibets åndelige leder, Dalai Lama, som i årtier<br />
har kæmpet en ikke-voldelig kamp for at få<br />
selvstyre for Tibet, har ifølge nyhedsbureauet AP<br />
opgivet at overbevise Kina om, at tibetanerne<br />
skal have autonomi.<br />
Denne udmelding kom på et offentligt møde i<br />
Indien. Samtidig sagde Dalai Lama, at han nu har<br />
bedt Tibets eksil-regering overveje deres<br />
fremtidige strategi over for Kina.<br />
Selvom kineserne har brugt tortur og<br />
fængslinger i deres kamp mod det tibetanske folks<br />
frihedstrang og har lagt tibetanske templer i<br />
ruiner, har Dalai Lama været fortaler for ikke-vold<br />
og dialog fremfor våben. Han har ikke tidligere<br />
fraveget den kongstanke, siden han som 24-årig<br />
flygtede fra kinesiske trusler over verdens tag til<br />
eksil i Indien i 1959.<br />
Den støtte Dalai Lama har nydt, især i Vesten,<br />
har aldrig ført til regeringers anerkendelse af<br />
eksilregeringen i Tibet.<br />
(DR.dk)<br />
NATOS nye partner?<br />
TURKMENISTAN<br />
NATO ser ud til at have fået sig en ny og uventet<br />
partner i Centralasien, nemlig Turkmenistan.<br />
Før Turkmenbashis død i julen 2006 var landets<br />
styre en vittighed, som de færreste stater i Vesten<br />
34
ville have noget særligt med at gøre. Men den nye<br />
præsident Gurbanguly Berdymukhammedov har<br />
erstattet Turkmenbashis gamle isolationisme med<br />
en mere dynamisk udenrigspolitik.<br />
Berdymukhammedov deltog som observatør i det<br />
seneste NATO-topmøde i Bukarest, højtstående<br />
embedsmænd fra EU- og NATO-landene rejser i<br />
disse måneder i pendulfart til og fra Ashgabat, og i<br />
maj kunne det tyske ugemagasin Der Spiegel<br />
rapportere om NATOs planer om militærbaser i<br />
det gasrige land. Symbolikken var ikke til at tage<br />
fejl af, da præsident Bush under topmødet holdt<br />
sit eneste møde under fire øjne med netop<br />
Berdymukhammedov. Officielt ser det dog ud til,<br />
at Turkmenistan foreløbig beholder sin status som<br />
neutralt land.<br />
(efter Eurasianet)<br />
Kæmpestatue af Turkmenbashi<br />
flyttes ud af hovedstaden<br />
Den roterende guldstatue af Turkmenistans<br />
tidligere diktator Turkmenbashi skal fjernes fra<br />
hovedstaden Ashgabat.<br />
Den enevældige leder, der døde i julen 2006, fik<br />
bygget et 75 m. højt tårn midt i hovedstaden,<br />
kaldet ”neutralitetsbuen”, med en 12 m høj<br />
guldstatue af ham selv på toppen, der drejer sig<br />
efter solen. Men nu har præsident Gurbanguly<br />
Berdymukhammedov beordret monumentet<br />
flyttet til en sydligere forstad. Endnu er der dog<br />
ikke tegn på, at flytningen er påbegyndt.<br />
Berdymukhammedov har indledt en generel<br />
normalisering af det isolerede land ved bl.a. at<br />
indføre markedsøkonomiske reformer og ophæve<br />
nogle af Turkmenbashis mest excentriske love (se<br />
tidligere numre af Oxus).<br />
(efter Reuters Bureau )<br />
Oxus<br />
Oxus 2009, Nr. 1<br />
ASIEN<br />
Asiatiske lande skaber deres eget<br />
grand prix<br />
En asiatisk udgave af grandprixet, Our Sound -<br />
Asia-Pacific Song Contest, vil finde sted for første<br />
gang i 2009. En værtsby er endnu ikke valgt, men<br />
Singapore har været nævnt. De deltagende lande<br />
er Australien, Bangladesh, Cambodia,<br />
Filippinerne, Hong Kong, Kina, Indien,<br />
Indonesien, Japan, Malaysia, Sydkorea, Taiwan,<br />
Thailand og Vietnam. Det forventes, at antallet af<br />
deltagende lande vil stigende de kommende år.<br />
(oikotimes.com)<br />
35