Læs bogen online - Hvad skal jeg med Jesus
Læs bogen online - Hvad skal jeg med Jesus
Læs bogen online - Hvad skal jeg med Jesus
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
WILHEM BUSH
HVAD SKAL JEG<br />
MED JESUS?<br />
Wilhelm Busch
Originaltitel: <strong>Jesus</strong> unser Schicksal<br />
Copyright ©: Schrif tenmissions-Verlag<br />
© for dansk udgave: Dansk Luthersk Forlag, Hillerød<br />
Omslag og Lay-Out: www.RonaldGabrielsen.com<br />
Tryk: Scandinavian Books
Indhold:<br />
1. Gud ja, men hvad <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>?<br />
2. Hvorfor lever <strong>jeg</strong>?<br />
3. Det gælder livet!<br />
4. <strong>Hvad</strong> <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> gøre for at blive kristen?<br />
5. Hvorfor tillader Gud det onde?<br />
6. At leve livet - når man ikke kan tro<br />
7. At leve livet - <strong>med</strong> skyld og forsømmelser<br />
8. Kan man være helt sikker i religiøse spørgsmål?<br />
9. <strong>Hvad</strong> får man ud af et liv <strong>med</strong> Gud?
Forord:<br />
”<strong>Hvad</strong> <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong><br />
<strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>?”<br />
Bogen du nu sidder <strong>med</strong> i hånden har haft stor betydning<br />
for mange mennesker i mange lande. Det drejer sig både<br />
om folk <strong>med</strong> stort kendskab til kristendommens indhold<br />
og andre, for hvem dette budskab har været frem<strong>med</strong>.<br />
Det er en bog, der har sat og stadig sætter spor. Dette er<br />
baggrunden for den nye udgivelse af <strong>bogen</strong>. Jeg håber, du<br />
vil læse <strong>bogen</strong>, lade dig udfordre af indholdet og efterprøve<br />
dens budskab <strong>med</strong> Bibelens indhold.<br />
Bogens forfatter, Wilhelm Busch, var tysk soldat under<br />
første verdenskrig og ungdomspræst i Essen under anden<br />
verdenskrig. Mens han var ungdomspræst holdt han en<br />
lang række foredrag, der blev kendt i store dele af Europa.<br />
Det sidste foredrag, kapitel 9 i denne bog, holdt han den<br />
19. juni 1966 i Sassnitz, og på tilbagerejsen dagen efter<br />
døde han.<br />
Ni af hans foredrag er siden blevet samlet til denne bog<br />
under titlen ”<strong>Hvad</strong> <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>?” Otte af dem har
tidligere været udgivet under titlen ”Gud ja! men <strong>Jesus</strong>?”<br />
Bogen er <strong>med</strong> forskellige titler og på flere sprog blevet<br />
solgt i mere end 1,5 millioner eksemplarer i Europa.<br />
Vil du vide mere om udgivelsen og se hvor du kan<br />
få flere eksemplarer af <strong>bogen</strong>, kan du gå ind på<br />
www.hvad<strong>skal</strong><strong>jeg</strong><strong>med</strong>jesus.dk<br />
Har du spørgsmål eller kommentarer til indholdet,<br />
er du velkommen til skrive på kontakt.soren@gmail.com<br />
Venlig hilsen<br />
Søren Eriksen
Kapitel 1:<br />
Gud ja, men hvad <strong>skal</strong><br />
<strong>jeg</strong> <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>?<br />
Ser I, sådan en gammel præst som mig, der hele livet har<br />
arbejdet i storbyen, hører i tidens løb igen og igen de samme<br />
slagord. Et lyder: »Hvordan kan Gud tillade alt det onde?«<br />
Et andet er: »Kain og Abel var brødre. Kain slog Abel ihjel.<br />
Hvor fik Kain sin kone fra?«<br />
Og et af de mest brugte er dette: »Præst, du taler altid<br />
om <strong>Jesus</strong>. Det er jo fanatisk. Det er da lige meget, hvilken<br />
religion man har. Det vigtigste er, at man tror på noget<br />
højere, noget usynligt.«<br />
Ja, det er indlysende, ikke? Det samme har min store<br />
landsmand Goethe sagt: »Følelsen er alt; navnet er klang<br />
og røg«. Om vi siger Allah, Buddha, Skæbnen eller »højere<br />
væsen« er helt ligegyldigt. Det vigtige er, at vi har en tro.<br />
Og det er fanatisk at ville præcisere. Jeg ser stadig den<br />
gamle dame foran mig, som erklærede: »Å, hr. præst, du<br />
<strong>med</strong> din evindelige <strong>Jesus</strong>-snak. Har <strong>Jesus</strong> ikke selv sagt:
»I min faders hus er der mange boliger«? Så er der<br />
jo plads til alle!« Kære venner, det er en stor løgn!<br />
Jeg var engang i lufthavnen Tempelhof er Feld i Berlin.<br />
Før vi kunne gå om bord i flyet, måtte vi endnu engang<br />
gennem paskontrollen. Foran mig står en stor herre - <strong>jeg</strong> ser<br />
ham stadig for mig, stor som et to-etages hus og <strong>med</strong> et stort<br />
rejsetæppe under armen - og rækker toldbetjenten sit pas.<br />
Men tolderen siger: »Hov, stop! Dit pas er jo udløbet!«<br />
Manden svarer: »Vær nu ikke så smålig. Hovedsagen er<br />
vel, at <strong>jeg</strong> har et pas!« »Nej«, siger betjenten fast og<br />
bestemt, »hovedsagen er, at du har et gyldigt pas!«<br />
Præcis sådan er det <strong>med</strong> troen. Det kommer ikke an på,<br />
om <strong>jeg</strong> har en eller anden tro. Det har alle. For nylig sagde<br />
en til mig: »Jeg tror, at 1 kg oksekød giver en god suppe.«<br />
Det er også en tro - selvom den er temmelig tynd.<br />
Det kommer ikke an på, om du har en eller anden tro,<br />
men på, om du har den rigtige tro. En tro, som du kan<br />
leve <strong>med</strong>, også når alting bliver mørkt omkring dig, en<br />
tro, der holder også i store prøvelser, en tro, som du kan<br />
dø på. Døden er den store prøve på rigtigheden af vores tro.<br />
Der findes kun én rigtig tro, som man virkelig kan leve og<br />
dø <strong>med</strong>. Det er troen på Herren <strong>Jesus</strong> Kristus, Guds Søn.<br />
0
<strong>Jesus</strong> har selv sagt: »I min faders hus er der mange<br />
boliger.« Men der er kun én dør til Guds boliger: »Jeg er<br />
døren. Den, der går ind gennem mig, <strong>skal</strong> blive frelst.«<br />
<strong>Jesus</strong> er døren! Jeg ved, at det vil mennesker ikke høre.<br />
Man kan diskutere i timevis om Gud. Den ene forestiller<br />
sig Gud på én måde og den anden på en anden måde.<br />
Men <strong>Jesus</strong> er ikke noget diskussionsemne. Og <strong>jeg</strong> siger<br />
dig: Kun troen på <strong>Jesus</strong>, Guds Søn, er en frelsende tro,<br />
som man kan leve og dø på!<br />
Hvor latterlig denne tro forekommer mennesker, viser en<br />
lille oplevelse. Jeg gik for år tilbage gennem byen Essen.<br />
To mænd står på fortovet, tydeligvis minearbejdere. Da<br />
<strong>jeg</strong> går forbi hilser den ene: »Goddag, hr. pastor!«. Jeg går<br />
hen til ham: »Kender vi hinanden?« Da ler han og forklarer<br />
den anden: »Det er pastor Busch! En virkelig fin fyr!«<br />
»Tak«, sagde <strong>jeg</strong>. Og så fortsatte han: »Men han er<br />
desværre lidt tosset!« Jeg blev gal: »<strong>Hvad</strong> er <strong>jeg</strong>? Hvorfor<br />
er <strong>jeg</strong> lidt skør?« Og så fortsatte han: »Jo, pastoren er en<br />
virkelig fin fyr! Men; han taler altid om <strong>Jesus</strong>!« »Mand«,<br />
råbte <strong>jeg</strong> glad: »Det er ikke skørt. Om hundrede år er du<br />
i evigheden. Da afhænger alt af, om du har lært <strong>Jesus</strong><br />
at kende. Det er dit forhold til ham, der afgør, om du er<br />
i Himmelen eller i Helvede. Sig mig: Kender du <strong>Jesus</strong>?«<br />
»Dér ser du,« sagde han og vendte sig leende til den<br />
anden: »Nu begynder han igen!«.
Jeg vil også nu begynde på det igen! Der er et ord i Bibelen,<br />
som <strong>jeg</strong> må tage frem. Det lyder sådan: »Den, der har<br />
Sønnen, har livet.« Du har måske engang lært noget om<br />
<strong>Jesus</strong> i skolen - men du har ham ikke. »Den som har Guds<br />
Søn« - hører du: ‘har’! - »han har livet« - her og i evigheden!<br />
»Den, som ikke har Guds Søn, har ikke livet.«<br />
Det siger Guds ord! Du kender måske ordsproget: Den<br />
som har, han har. Præcis sådan siger dette bibelvers det.<br />
Jeg er nødt til at sige det ligeud - for din egen skyld - at<br />
du må tage imod <strong>Jesus</strong> og give ham dit liv.<br />
Og nu vil <strong>jeg</strong> fortælle dig, hvorfor troen på <strong>Jesus</strong> er den<br />
eneste rigtige. Eller lad mig hellere udtrykke mig helt<br />
personligt: Jeg <strong>skal</strong> nu sige dig, hvorfor <strong>jeg</strong> behøver<br />
<strong>Jesus</strong> og tror på ham.<br />
{1} <strong>Jesus</strong> er Guds åbenbaring<br />
Når nogen siger til mig: »Jeg tror på Gud! Men hvad<br />
<strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>?«, så svarer <strong>jeg</strong>? »Det er da et dumt<br />
spørgsmål! Gud er en skjult Gud. Uden <strong>Jesus</strong> ved vi slet<br />
intet om Gud!«<br />
Mennesker kan selvfølgelig lave sig en gud, f. eks. den<br />
»kære vorherre«, der ikke lader en ærlig mand i stikken,<br />
når han bare ikke drikker mere en fem øl om dagen.<br />
Men det er ikke Gud! Allah, Buddha - de er projektioner<br />
af vores ønsker. Men Gud? Uden <strong>Jesus</strong> ved vi intet om Gud.
Men <strong>Jesus</strong> er Guds åbenbaring. I <strong>Jesus</strong> er Gud kommet<br />
til os.<br />
Jeg vil gøre det tydeligt for dig <strong>med</strong> et billede: Prøv at<br />
forestille dig en tyk væg af tåge. Skjult bag tågen er Gud.<br />
Men mennesket kan ikke leve uden Gud. Derfor begynder<br />
de at søge ham. De forsøger at trænge ind gennem tågen.<br />
Det er religionernes stræben. Alle religionerne er menneskers<br />
søgen efter Gud. Og alle har de ét tilfælles: De er<br />
faret vild i tågen og har ikke fundet Gud.<br />
Gud er en skjult Gud. Det forstod den mand - Esajas hed<br />
han - der skreg fra sit inderste: Herre, vi kan ikke komme<br />
til dig. Ak, om du splittede tågemuren og kom til os! Og<br />
tænk, Gud har hørt dette skrig! Han har splittet tågen og<br />
er kommet til os - i <strong>Jesus</strong>. Da englene på Betlehems mark<br />
i kor råbte: »I dag er der født jer en frelser - ære være Gud<br />
i det højeste og på Jorden!« - da var Gud kommet til os.<br />
Og nu siger <strong>Jesus</strong>: »Den, der har set mig, har set Faderen«.<br />
Uden <strong>Jesus</strong> vidste <strong>jeg</strong> intet om Gud. Det eneste sted,<br />
<strong>jeg</strong> kan få vished om Gud, er hos ham. Hvordan kan man<br />
så sige: »Jeg klarer mig uden <strong>Jesus</strong>«?<br />
Jeg kan kun gennemgå det kort her og må lade meget<br />
ligge. Jeg kunne sige så meget om <strong>Jesus</strong>. Men nu<br />
kommer <strong>jeg</strong> til det vigtigste punkt i svaret på »Hvorfor<br />
<strong>Jesus</strong>?«:
{2} <strong>Jesus</strong> er Guds frelsende kærlighed<br />
Dette <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> forklare dig. For et stykke tid siden havde<br />
<strong>jeg</strong> en samtale <strong>med</strong> en journalist, der interviewede mig<br />
og spurgte: »Hvorfor holder du egentlig disse foredrag?«<br />
Jeg svarede: »Dem holder <strong>jeg</strong>, fordi <strong>jeg</strong> er bange for, at<br />
folk <strong>skal</strong> komme i Helvede.« Da lo han og fortsatte: »Det<br />
findes da ikke!«<br />
Men <strong>jeg</strong> sagde: »Bare vent. Om hundrede år ved<br />
du, om du har ret eller om Guds ord har ret. Sig mig,«<br />
spurgte <strong>jeg</strong> ham, »har du nogensinde frygtet for Gud?«<br />
»Nej,« svarede han, »den kærlige Gud er man da ikke<br />
bange for!« Da forklarede <strong>jeg</strong> ham: »Nu er du useriøs!<br />
Selv den, som kun har en dunkel anelse om Gud, må<br />
begribe, at der ikke findes noget skrækkeligere end ham,<br />
den hellige og sande Gud, dommeren over vores synder.<br />
Tror du, han tier om dine synder? Du taler om ‘den<br />
kærlige Gud’? Det siger Bibelen ikke. Bibelen siger<br />
meget oftere: »Det er frygteligt at falde i den levende<br />
Guds hænder.«<br />
Har du nogensinde frygtet Gud? Hvis ikke, så er du overhovedet<br />
ikke begyndt at se den hellige Guds virkelighed<br />
og dit syndige liv endnu. Men når du begynder at frygte Gud,<br />
så bliver dit spørgsmål: »Hvordan kan <strong>jeg</strong> bestå for Gud?«<br />
Jeg tror, det er vor tids største dumhed, at man ikke<br />
mere frygter Guds vrede. Ja, det er et tegn på forfærdelig
afstumpethed, når et folk ikke mere tager den levende<br />
Gud og hans vrede over synden alvorligt.<br />
Professor Karl Heim fortalte engang, hvordan han på en<br />
Kina-rejse også kom til Peking. Da blev han ført op på<br />
et bjerg, hvor der helt øverst stod et alter, »Himmelens<br />
alter«. Det blev forklaret ham, at på »forsoningsnatten«<br />
er dette bjerg fyldt <strong>med</strong> hundrede tusinder af mennesker,<br />
der alle bærer lygter. Og da gik kejseren frem - dengang<br />
var det stadig kejseren, der regerede Kina - og bringer<br />
forsoningsofferet for sit folk. Da professor Heim fortalte<br />
os det, fortsatte han: »Disse folk vidste noget om Guds<br />
vrede og så, at mennesket behøver forsoning.«<br />
Og den civiliserede mellemeuropæer mener, han kan<br />
tale om »den kærlige Gud«, der er lykkelig for at se, at<br />
menneskene betaler deres kirkeskat! Kære, lad os igen<br />
begynde at frygte Gud! Vi har jo alle syndet. Har du ikke?<br />
Naturligvis!<br />
Når vi igen lærer at frygte Gud, vil vi spørge: »Hvor er<br />
frelsen fra Guds vrede? Hvor er redningen?« Og så må<br />
det gå op for os, at <strong>Jesus</strong> er Guds frelsende kærlighed.<br />
»Gud vil, at alle mennesker <strong>skal</strong> frelses.« Men han kan<br />
ikke være uretfærdig. Han kan ikke tie om synden.<br />
Og derfor har han givet sin Søn til frelse.
Kom <strong>med</strong> mig til Jerusalem. Der er en høj uden for byen.<br />
Her ser vi tusindvis af mennesker. Tre kors rager op over<br />
menneskemængden. Manden på det venstre kors er ligesom<br />
os, en synder. Ham til højre også. Men i midten! Se på<br />
ham, manden <strong>med</strong> tornekronen, den levende Guds Søn.<br />
Hvorfor hænger han der? Dette kors er Guds alter. Og<br />
<strong>Jesus</strong> er Guds lam, som bærer verdens synd og forsoner<br />
verden <strong>med</strong> Gud.<br />
Ser du: Så længe du endnu ikke har fundet <strong>Jesus</strong>, står<br />
du under Guds vrede, også selvom du ikke mærker det,<br />
eller du fornægter det. Og kun den, som er kommet til<br />
<strong>Jesus</strong>, har del i Guds fred: »Han blev straffet, for at vi<br />
kunne få fred, ved hans sår blev vi helbredt«.<br />
Lad mig bruge et temmelig dumt eksempel: I første<br />
verdenskrig var <strong>jeg</strong> i artilleriet. Dér havde vi kanoner<br />
<strong>med</strong> beskyttelsesskærme. Engang stod vi uden infanteri<br />
foran os. Og samtidig kom et angreb <strong>med</strong> panservogne.<br />
Som hagl slog infanteriskud mod vores beskyttelsesskærm.<br />
Men de var så stærke, at vi var sikre der.<br />
Jeg tænkte: »Hvis <strong>jeg</strong> nu stikker hånden ud foran beskyttelsesskærmen,<br />
så bliver den gennemskudt, så er <strong>jeg</strong><br />
fortabt, <strong>jeg</strong> må forbløde. Men bag beskyttelsesskærmen<br />
er <strong>jeg</strong> i sikkerhed.«
Og ser du: Det er, hvad <strong>Jesus</strong> er blevet for mig. Jeg ved:<br />
Uden <strong>Jesus</strong> går <strong>jeg</strong> fortabt i Guds dom. Uden <strong>Jesus</strong> har<br />
<strong>jeg</strong> ingen fred i hjertet, uanset hvad <strong>jeg</strong> gør. Uden <strong>Jesus</strong><br />
kan <strong>jeg</strong> ikke dø uden dødsangst. Uden <strong>Jesus</strong> går <strong>jeg</strong> til<br />
evig fordømmelse. Der findes en evig fordømmelse, bare<br />
vent. Men når <strong>jeg</strong> står under Jesu kors, er <strong>jeg</strong> beskyttet<br />
som bagved beskyttelsesskærmen. Så må <strong>jeg</strong> vide Han<br />
er min forsoner! Han er min frelser! <strong>Jesus</strong> er Guds<br />
frelsende kærlighed!<br />
Hør: »Gud vil, at alle mennesker <strong>skal</strong> frelses«.<br />
Derfor har han givet sin Søn til frelse også for dig!<br />
Lad dig ikke få ro, før du har denne fred fra Gud,<br />
før du er frelst.<br />
{3} <strong>Jesus</strong> er den eneste, der har løst<br />
vort livs største problem<br />
Ved du, hvad vores livs største problem er? De ældre tænker<br />
naturligt nok på deres galdesten eller deres hofte eller det,<br />
som giver problemer lige nu. Hvilke enorme problemer!<br />
Mellem unge er det »pigen« eller »fyren«. Alle har sine<br />
problemer. Men tro mig: Det største problem i vores liv<br />
er vores skyld over for Gud!
Jeg har været ungdomspræst i årtier. Altid søgte <strong>jeg</strong> nye<br />
billeder, som skulle gøre dette klart for de unge. Et af disse<br />
billeder <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> bruge her. Jeg sagde:<br />
»Forestil dig, at vi fra naturens hånd har en jernring<br />
om halsen. Og hver gang <strong>jeg</strong> synder, bliver der sat et<br />
kædeled på. Jeg tænker en beskidt tanke - et led; <strong>jeg</strong> er<br />
fræk over for min mor - et led; <strong>jeg</strong> taler vredt til et andet<br />
menneske - et led. En dag uden bøn, som om Gud ikke<br />
eksisterede - et led; uærlighed, løgn - et led.«<br />
Gennemtænk engang, hvor lang den kæde er, som<br />
slæber efter os. Ser du skyldkæden? Så virkelig er vores<br />
skyld over for Gud - også selv om man ikke ser denne<br />
lænke. Den er meget lang, og vi slæber den <strong>med</strong> os rundt.<br />
Jeg spørger ofte mig selv, hvorfor mennesker ikke er<br />
rigtig glade og lykkelige. De har det jo godt. Men er de<br />
lykkelige? De kan ikke blive lykkelige. De kan ikke - fordi<br />
de bærer rundt på deres skyld-kæde. Og den kan ingen<br />
præst, ingen biskop og ingen engel tage væk. Og Gud kan<br />
heller ikke tage den fra dem, for han er retfærdig og »<strong>Hvad</strong><br />
et menneske sår, <strong>skal</strong> det også høste.«<br />
Men nu kommer <strong>Jesus</strong>! Han er den eneste, som kan klare<br />
vores livs største problem: Han er død for min skyld. Han<br />
har betalt den, da han døde. Derfor kan han tage min<br />
skyldkæde af mig. Han er den eneste, der kan!
Jeg må sige dig af erfaring: Det er en befrielse at vide: <strong>jeg</strong><br />
har tilgivelse for mine synder. Det er den største befrielse<br />
i livet - og i døden. I gamle, dø <strong>med</strong> tilgivelse for jeres<br />
synder! Eller gå ind i evigheden og tag hele din skyld <strong>med</strong><br />
dig. Forfærdeligt!<br />
Jeg kender mennesker, der hele livet har sagt: »Jeg er<br />
god nok, <strong>jeg</strong> gør meget godt.« Og så dør de og slipper den<br />
sidste hånd - og opdager: Mit livs skib sejler i evighedens<br />
mørke storm - mod Gud.<br />
De kunne intet tage <strong>med</strong> sig: Ingen luksus, ingen bankkonto,<br />
ingen opsparing - kun skylden. Sådan kommer man<br />
til Gud. Forfærdeligt! Men sådan er menneskets død.<br />
Og hvis du siger: »Sådan dør jo alle!« - så har du ret.<br />
Men det er ikke din eneste mulighed. <strong>Jesus</strong> giver tilgivelse<br />
for synden. Det er den største befrielse, som findes.<br />
Jeg var en ung mand på 18 år, da <strong>jeg</strong> erfarede, hvad<br />
tilgivelse for synden er: Kæden faldt af!<br />
Jeg ønsker for dig, at du også må erfare dette. Gå til <strong>Jesus</strong>!<br />
I dag. Han venter på dig. Og sig til ham: »Herre, mit liv er<br />
helt spoleret og fuldt af skyld. Det har <strong>jeg</strong> altid fortiet og<br />
talt godt om mig selv. Nu lægger <strong>jeg</strong> det hen til dig. Nu vil<br />
<strong>jeg</strong> tro, at dit blod sletter min skyld.« Det er virkelig en<br />
herlig sag: tilgivelsen for synd!
Der levede engang en mand i England, som hed Bunyan.<br />
Bunyan blev fængslet for sin tros skyld. Sådan har det<br />
været til alle tider. Næst efter Guds ord er fængsler det<br />
mest stabile, som er i menneskeheden.<br />
I fængslet skrev Bunyan en vidunderlig bog, som stadig<br />
er aktuel. Han skildrede en kristens liv som en ganske farlig,<br />
eventyrlig vandring.<br />
Den begynder sådan: »Der boede en mand i byen Verden.<br />
Pludselig blev han urolig og sagde noget lignende dette:<br />
‘Det er ikke rigtigt, som det <strong>skal</strong> være. Jeg er fredløs. Jeg<br />
er ulykkelig. Jeg må ud herfra.’ Han taler <strong>med</strong> sin kone.<br />
Hun siger til ham: ‘Du er ude af dig selv. Du har brug for<br />
hvile og rekreation.’ Men det hjalp ham slet ikke. Uroligheden<br />
blev ved. Og en dag mærker han: ‘Det hjælper ikke,<br />
<strong>jeg</strong> må ud af denne by!’ Og så flygter han.<br />
Da han går af sted mærker han, at han har en byrde på<br />
skuldrene. Han vil tage den af, men den vil ikke give slip<br />
på ham. Jo længere han går, desto tungere bliver byrden.<br />
Før havde han aldrig lagt mærke til byrden. Den var en<br />
selvfølgelighed. Men som han fjerner sig fra byen Verden,<br />
bliver byrden hele tiden større. Til sidst kommer han<br />
simpelthen ikke videre.<br />
Han går møjsommeligt på en sti i bjergene. Han kan<br />
ikke gå <strong>med</strong> byrden mere. Da kommer han til et sving, og<br />
foran ham træder et kors frem. Næsten bevidstløs synker<br />
han ned foran korset, holder sig fast til det og ser opad.<br />
0
I samme øjeblik oplever ham, hvordan byrden løsner sig<br />
og ruller ned i afgrunden.«<br />
Dette er et vidunderligt billede på det, som et menneske<br />
kan opleve ved Jesu kors:<br />
Da løfted’ <strong>jeg</strong> mit blik<br />
Og så det Guds lam.<br />
Hvordan han blødte der for mig<br />
og døde på korsets træ.<br />
Da må <strong>jeg</strong> skamfuldt se:<br />
To store ting findes her:<br />
hans kærligheds store under<br />
og min enorme synd.<br />
Tilgivelse for synden er, at den hellige har betalt for mig.<br />
Min skyldkæde bliver taget af. Jeg bliver fri for min byrde.<br />
Dette kan kun <strong>Jesus</strong> give os: tilgivelse for synden!<br />
<strong>Hvad</strong> <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>? Jeg må sige endnu noget om,<br />
hvorfor <strong>jeg</strong> tror på <strong>Jesus</strong>:<br />
{4} <strong>Jesus</strong> er den gode hyrde<br />
Du har nok erfaret, hvor uendelig ensom man kan være,<br />
og hvor tomt livet er. Du mærker pludselig: »Jeg mangler<br />
noget! Men hvad?« Jeg vil fortælle dig det: Du mangler<br />
den levende frelser!
Jeg har tidligere fortalt, at <strong>Jesus</strong> døde på korset for at<br />
betale vores skyld. Læg mærke til denne sætning: »Han<br />
blev straffet, for at vi kunne få fred.« Og så lagde man<br />
ham i en grav, en klippehule. En stor sten blev rullet hen<br />
foran indgangen. Og for at man skulle være helt sikker,<br />
forseglede den romerske landshøvding indgangen og<br />
satte romerske soldater til at bevogte indgangen.<br />
Jeg forestiller mig dem som store mænd, der havde<br />
kæmpet i alle lande på jorden: I Gallien - det nuværende<br />
Frankrig, i Germanien - altså i Tyskland, i Asien og i Afrika.<br />
Det var erfarne mænd.<br />
De står altså i morgentågen på den tredje dag <strong>med</strong><br />
skjoldet på armen, <strong>med</strong> kastespyd i den højre hånd og<br />
<strong>med</strong> hjelm på hovedet. En romersk soldat holder vagt.<br />
Ham kan man stole på.<br />
Pludselig bliver det højlys dag omkring dem. Bibelen<br />
siger: »For Herrens engel steg ned fra himlen og trådte<br />
hen og væltede stenen fra og satte sig på den.« Og <strong>Jesus</strong><br />
kom ud af graven! Det er så voldsomt, at soldaterne bliver<br />
magtesløse og besvimer.<br />
Et par timer senere møder <strong>Jesus</strong> en fattig kvinde.<br />
Bibelen fortæller, at hun havde været besat af syv ånder,<br />
som <strong>Jesus</strong> havde drevet ud. Kvinden græder. Da kommer<br />
<strong>Jesus</strong> til hende. Og kvinden falder ikke om og besvimer.<br />
Tværtimod. Hun glæder sig, da hun genkender den
opstandne Herre <strong>Jesus</strong> og siger: »Mester!« Hun er<br />
trøstet, fordi hun ved: »<strong>Jesus</strong>, den gode hyrde, lever og<br />
er hos mig!«<br />
Og ser du, også derfor behøver <strong>jeg</strong> <strong>Jesus</strong>: Jeg behøver en,<br />
hvis hånd <strong>jeg</strong> kan holde fast i. Livet har sendt mig ned<br />
i nogle meget mørke huller. Jeg har været i nazistisk<br />
fangenskab for min tros skyld. Der var timer, hvor <strong>jeg</strong><br />
tænkte: »Nu er der kun et skridt til, før det ondskabens<br />
rige begynder, som man aldrig mere vender tilbage fra.«<br />
Men så kom <strong>Jesus</strong>! Og alt blev godt. Det kan <strong>jeg</strong> garantere<br />
dig!<br />
I fangenskabet oplevede <strong>jeg</strong> en aften, hvordan det er, når<br />
Helvede er løs. En gennemgående transport havde været<br />
der og indsat nogle mennesker, som skulle sendes til KZlejre.<br />
Mennesker, som slet intet håb havde mere, nogle<br />
kriminelle, andre uskyldige mennesker, jøder.<br />
Disse mennesker blev grebet af dyb fortvivlelse en lørdag<br />
aften. Alle skreg. Du kan ikke forestille dig, hvordan det<br />
var. Et helt hus <strong>med</strong> bare celler, fulde af fortvivlelse, hvor<br />
alle skriger og slår mod vægge og døre. Vagterne blev<br />
nervøse og slog <strong>med</strong> revolverne i bordet, løb omkring og<br />
slog omkring sig.
Og <strong>jeg</strong> sidder i min celle og tænker: »Sådan bliver Helvede«.<br />
Det er umuligt at beskrive. I denne situation faldt det<br />
mig ind: »<strong>Jesus</strong>! Han er her jo!« Så sagde <strong>jeg</strong> stille - helt<br />
stille - i min celle: »<strong>Jesus</strong>! <strong>Jesus</strong>! <strong>Jesus</strong>!« Og på 3 minutter<br />
blev der stille. Forstår du: Jeg bad til ham. Det var der<br />
ingen mennesker, der hørte, kun ham - og<br />
dæmonerne måtte vige!<br />
Da sang <strong>jeg</strong> - hvilket ellers var strengt forbudt - højt<br />
og tydeligt:<br />
<strong>Jesus</strong> min ven,<br />
mit hjertes glæde.<br />
Alle fangerne hørte det. Fangevogterne sagde ikke et<br />
ord til, at <strong>jeg</strong> sang højt:<br />
Lad uvejret rase,<br />
verden om mig skælve,<br />
<strong>Jesus</strong> er mig nær.<br />
Da forstod <strong>jeg</strong> noget af, hvad det betyder at have en<br />
levende frelser.<br />
Engang <strong>skal</strong> vi alle - det vil <strong>jeg</strong> nu tale om - igennem en<br />
meget stor nød, dødens nød. En sagde engang til mig: »I<br />
præster gør altid mennesker bange for at dø!« Men <strong>jeg</strong><br />
svarede: »Det behøver vi ikke gøre mennesker bange for.<br />
Det er vi alle bange for!«
Der, i døden, må vi holde den gode hyrdes hånd! Nogle<br />
siger til mig - og det er rigtigt: »Mennesker i dag har<br />
mindre angst for at dø end for at leve. Livet er skrækkeligt,<br />
værre end døden!« Men også det findes: En frelser, som<br />
man kan have i livet!<br />
Jeg må endnu en gang fortælle dig en historie, som <strong>jeg</strong> ofte<br />
har fortalt. Den er utrolig, men sand. Jeg havde i Essen<br />
lært en direktør fra erhvervslivet at kende. En veloplagt<br />
herre af typen: »Hr. præst, det er godt, at du lærer børnene<br />
at gøre det gode. Her har du hundrede kroner til dit arbejde.«<br />
Og <strong>jeg</strong> sagde: »Ja, og dig selv?« »Nej, nej, hr. præst, forstår<br />
du, <strong>jeg</strong> har nu min egen verdens-anskuelse ...« Du ser:<br />
En god mand, men så langt fra Gud, som månen fra Sirius.<br />
En dag skulle <strong>jeg</strong> have en vielse. Det er ofte lidt trøstesløst<br />
i en stor tom kirke. Der var brudeparret og måske 10<br />
andre mennesker. De sidder der, en smule fortabte i den<br />
enorme kirke. Og min veloplagte ven fra erhvervslivet var<br />
bryllupsvidne! Den stakkels mand var ked af det. En meget<br />
elegant frakke og <strong>med</strong> hatten i hånden. Og han vidste ikke<br />
engang, hvordan man opfører sig i en kirke. Man kunne<br />
se på ham, at han spurgte sig selv: »Skal <strong>jeg</strong> nu knæle ned,<br />
eller <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> gøre korsets tegn? <strong>Hvad</strong> er rigtigst?«<br />
Vel, <strong>jeg</strong> hjalp ham lidt, tog hatten fra ham og lagde den<br />
på bænken. Der blev sunget en sang. Det havde han ingen<br />
anelse om, men det blev der i hvert fald.
Kan du forestille dig denne herre? En mand, der passer så<br />
godt i verden. Og så sker der noget ganske mærkværdigt:<br />
Bruden var <strong>med</strong>hjælper ved børnegudstjenesterne. Og nu<br />
sang ca. 30 små piger fra galleriet ved vielsen. Med deres<br />
søde stemmer sang de en ganske enkel børnesang:<br />
»Tænk, at <strong>jeg</strong> er Jesu lam, o, hvor er <strong>jeg</strong> glad for ham.<br />
Sikkert gennem alle farer, han mig leder og bevarer ...«<br />
Jeg tænkte: »<strong>Hvad</strong> sker der dog <strong>med</strong> ham? Bliver han<br />
syg?« Han synker sammen, holder hænderne foran<br />
ansigtet og ryster. Jeg siger til mig selv: »Han er syg, <strong>jeg</strong><br />
må have fat i en læge.« Men så ser <strong>jeg</strong>: Manden græder,<br />
hæmningsløst. »Sikkert gennem alle farer, han mig leder<br />
og bevarer, han mig elsker, han mig kender, og han kalder<br />
mig ved navn. Ledet af hans stav <strong>jeg</strong> går, ud og ind og<br />
hvile får ...«<br />
Og der sidder manden, direktøren fra erhvervslivet og<br />
græder! På en gang forstod <strong>jeg</strong>, hvad der var sket i den<br />
kolde kirke. Det gik op for manden: Disse børn har noget,<br />
som <strong>jeg</strong> ikke har: en god hyrde. Men <strong>jeg</strong> er en ensom,<br />
fortabt mand.<br />
Du, min læser, kan ikke komme længere i livet end dertil,<br />
hvor du kan sige som disse børn: »Jeg glæder mig over, at<br />
<strong>jeg</strong> hører til Jesu Kristi flok, og at <strong>jeg</strong> har en god hyrde.«<br />
Længere kan man ikke komme! Sørg for, at også du kan<br />
sige dette.
Hvorfor <strong>jeg</strong> tror på <strong>Jesus</strong> Kristus? Fordi han er den gode<br />
hyrde, den bedste ven og min levende frelser.<br />
Hvorfor <strong>Jesus</strong>? Jeg må sige endnu en sidste ting:<br />
{5} <strong>Jesus</strong> er Livets Konge<br />
Engang for år tilbage holdt <strong>jeg</strong> ferie i Bøhmerwald. Efter<br />
at de unge var rejst af sted fra lejr, skulle <strong>jeg</strong> vente en dag,<br />
før <strong>jeg</strong> blev hentet i bil. Jeg boede om aftenen i et gammelt<br />
jagtslot, som havde tilhørt en eller anden konge. Nu boede<br />
der kun en skovfoged. Huset var forfaldent. Der var intet<br />
elektrisk lys. Men der var et stort værelse <strong>med</strong> en åben<br />
kamin, hvor der brændte ild.<br />
Der blev stillet en petroleumslampe ind til mig og ønsket<br />
godnat. Udenfor hylede stormen, regnen piskede i granerne,<br />
der omgav huset. Det var et sted til at opleve en rigtig<br />
røverhistorie. Og <strong>jeg</strong> havde undtagelsesvis slet intet at<br />
læse <strong>med</strong> mig.<br />
Da finder <strong>jeg</strong> på kaminhylden en lille brochure. Og den<br />
læste <strong>jeg</strong> under petroleumslampen. Noget så skrækkeligt<br />
har <strong>jeg</strong> aldrig nogen sinde læst. En læge fik i dette skrift<br />
hele sin vrede mod døden ud på en raffineret måde. Side<br />
op og side ned hed det: »Å, du død, du fjende af menneskeheden!<br />
Nu har <strong>jeg</strong> en hel uge kæmpet for et menneskeliv<br />
og troet, <strong>jeg</strong> havde fået manden over bjerget, og så rejser<br />
du dig grinende over sengekanten og slår til - og alt var
forgæves. Jeg kan helbrede mennesker, men <strong>jeg</strong> ved dog,<br />
at det er forgæves. Du kommer <strong>med</strong> din knoglehånd. O, din<br />
bedrager, du død, du fjende.«<br />
Side op og side ned, bare had mod døden. Og så kom det<br />
skrækkeligste: »Du død, du punktum, du udråbstegn!«<br />
Og ordret fortsatte han: »Åh, fordømt, hvis du var udråbstegn!<br />
Men når <strong>jeg</strong> ser på dig, så forvandler du dig til et<br />
spørgsmålstegn. Og <strong>jeg</strong> spørger mig selv: Er døden en<br />
afslutning, eller er den ikke en afslutning. <strong>Hvad</strong> kommer<br />
efter? Død, du hemmelige spørgsmålstegn!«<br />
Og det var det! Slut! Men <strong>jeg</strong> kan fortælle dig, at alt er<br />
ikke slut <strong>med</strong> døden. <strong>Jesus</strong>, som ved alt om dette, har<br />
sagt: »Gå ind ad den snævre port; for vid er den port, og<br />
bred er den vej, der fører til fortabelsen, og der er mange,<br />
der går ind ad den.«<br />
Derfor glæder <strong>jeg</strong> mig over, at <strong>jeg</strong> har en frelser, der<br />
allerede her giver mig livet, som er Livet, og som fører<br />
til livet. Det vil <strong>jeg</strong> så gerne fortælle dig.<br />
Under første verdenskrig var <strong>jeg</strong> en uge ved Verdun,<br />
hvor der dengang rasede et stort slag. Mellem linjerne<br />
lå lig ved lig. Jeg glemmer aldrig denne sødlige lugt af<br />
lig. Og hver gang, når <strong>jeg</strong> ser et mindesmærke for »de<br />
døde for fædrelandet«, husker <strong>jeg</strong> denne lugt fra Verdun,<br />
liglugten. Og når <strong>jeg</strong> tænker: »Om hundrede år er ingen
af os her mere«, så plager dødens rædselsfulde ånde mig<br />
igen. Mærker du den ikke?<br />
Men i denne dødsverden er der én, der er stået op af<br />
døde! Og, tænk dig, han siger: Jeg lever og I <strong>skal</strong> også<br />
leve! Tro på mig! Kom her til mig! Omvend dig til mig!<br />
Bliv min ejendom! Jeg fører dig til livet! - Er det ikke vidunderligt?<br />
Hvordan kan man overhovedet leve i denne<br />
døds-verden uden denne frelser, han som lever og leder til<br />
det evige liv?<br />
Jeg har i disse dage læst et gammelt brev, som professor<br />
Karl Heim har udgivet. Det er et brev fra en kristen soldat,<br />
der faldt i anden verdenskrig i Rusland. I brevet står der<br />
sådan:<br />
»Det er grufuldt at være her! Når russerne skyder <strong>med</strong> deres<br />
Stalinorgler, går der panik i os alle. Og kulden! Og sneen!<br />
Grufuldt! Men <strong>jeg</strong> er slet ikke bange. Hvis <strong>jeg</strong> skulle falde, ville<br />
det være vidunderligt: Så er <strong>jeg</strong> <strong>med</strong> et skridt i herligheden.<br />
Så viger stormen - og <strong>jeg</strong> ser min Herre ansigt til ansigt, og<br />
hans glans omgiver mig. Jeg har intet imod at falde her.«<br />
Og kort efter faldt han. Da <strong>jeg</strong> læste det, måtte <strong>jeg</strong> tænke:<br />
<strong>Hvad</strong> er det dog der gør, at en ung mand ingen angst har for<br />
døden? Det er, at han kender <strong>Jesus</strong>! Ja, <strong>Jesus</strong> er livets konge.<br />
Og han giver sine et sikkert håb om det evige liv.<br />
Hvorfor <strong>Jesus</strong>? Fordi alt afhænger af, at du lærer ham<br />
at kende.
Kapitel 2:<br />
Hvorfor lever <strong>jeg</strong>?<br />
En dag ringede en oprørt leder fra erhvervslivet til mig:<br />
»Hr. præst, kom!« Jeg styrtede af sted. Han modtog mig<br />
<strong>med</strong> ordene: »Min søn har skudt sig!« Jeg kendte den<br />
unge mand. Han var studerende. Han havde alt, hvad<br />
hjertet kunne begære. Han var sund, smuk, ung og rig.<br />
Han havde længe haft sin egen bil. Han havde aldrig<br />
været i kontakt <strong>med</strong> dårligt miljø.<br />
Og denne unge mand skød sig <strong>med</strong> en kugle gennem<br />
munden! I et brev, som han havde efterladt sig, stod kun:<br />
»Jeg kan ikke se, hvad meningen skulle være <strong>med</strong> at leve<br />
videre. Derfor gør <strong>jeg</strong> det forbi. Mit liv er meningsløst.«<br />
Rystende!<br />
Spørgsmålet om meningen <strong>med</strong> vores liv er utrolig vigtigt!<br />
Og det er særlig vigtigt, fordi vi kun har ét eneste liv! Har<br />
du nogensinde tænkt igennem, hvad det betyder, at vi kun<br />
har ét liv?<br />
Da <strong>jeg</strong> gik i skole, var <strong>jeg</strong> ikke særlig god til matematik.<br />
Og min lærer havde slet ingen forståelse for mine løsninger.<br />
Når <strong>jeg</strong> havde løst en matematikopgave gav han mig nogle
gange - helt uden respekt for mine evner, til at finde<br />
alternative løsninger - mit hæfte tilbage fuldstændig<br />
overtegnet <strong>med</strong> rødt blæk. Det så forfærdeligt ud.<br />
Når nu sådan et hæfte var rigtig overtegnet, s<strong>med</strong> <strong>jeg</strong><br />
det ofte væk, også selvom det slet ikke var fuldt, og købte<br />
mig et nyt og rent. Så kunne <strong>jeg</strong> begynde helt forfra.<br />
Hvis man bare kunne gøre sådan <strong>med</strong> livet! Tro mig,<br />
millioner af mennesker ønsker i det øjeblik de dør: Gid<br />
<strong>jeg</strong> kunne begynde helt forfra. Så ville <strong>jeg</strong> gøre det hele<br />
anderledes.<br />
Man kan købe sig et nyt skolehæfte og begynde forfra<br />
i det. Men man kan ikke købe sig et nyt liv. Vi har kun ét<br />
eneste liv! Hvor forfærdeligt er det ikke, hvis vi forspilder<br />
livet eller lever det forkert! Er det forspildt, så er det i al<br />
evighed forspildt. Derfor er det, <strong>jeg</strong> har at sige, dødsens<br />
alvorligt.<br />
I morges gik en bonde forbi mit hotel <strong>med</strong> sine dyr.<br />
»De køer må være lykkelige,« tænkte <strong>jeg</strong>, »de behøver<br />
ikke bekymre sig om, hvorfor de er i verden. De <strong>skal</strong> bare<br />
give mælk og til sidst ende som oksekød.«<br />
Dyr behøver ikke tænke over meningen <strong>med</strong> livet.<br />
Det er forskellen på mennesker og dyr. Derfor er det<br />
forfærdeligt, at mange mennesker både lever og dør uden<br />
nogen sinde at have spurgt: Hvorfor lever <strong>jeg</strong> egentlig?<br />
De adskiller sig ikke fra dyrene. Grænsen mellem mennesker
og dyr er meget skarp. Det, der gør et menneske til<br />
menneske er, at han spørger: Hvorfor er <strong>jeg</strong> her?<br />
Hvorfor er <strong>jeg</strong> menneske? Hvorfor lever <strong>jeg</strong>?<br />
{1} De overfladiske og hurtige svar<br />
Der er forfærdelig mange overfladiske og hurtige svar<br />
på spørgsmålet: »Hvorfor lever <strong>jeg</strong>?«. For år tilbage fik<br />
<strong>jeg</strong> alle disse overfladiske og hurtige svar serveret på én<br />
gang. Det var i 1936, altså midt i Hitlertiden.<br />
Nogle studerende fra Miinster havde bedt mig komme<br />
og tale over emnet: »<strong>Hvad</strong> er meningen <strong>med</strong> mit liv?« De<br />
sagde ligeud, at de i virkeligheden slet ikke ville høre en<br />
tale, men gerne diskutere emnet <strong>med</strong> mig. »Godt«, sagde<br />
<strong>jeg</strong>, »så begynd I bare! <strong>Hvad</strong> er meningen <strong>med</strong> mit liv?<br />
Hvorfor lever <strong>jeg</strong>?«<br />
Da diskussionen - som sagt - fandt sted i Hitlertiden,<br />
stillede én sig naturligvis hurtigt op og forklarede:<br />
»Jeg er her for mit folk. Det er som <strong>med</strong> bladet og træet.<br />
Bladet betyder intet, træet er alt. Jeg lever for mit folk!«<br />
Til det svarede <strong>jeg</strong>: »Smukt! Og hvorfor lever træet så?<br />
Hvorfor eksisterer folket?« Pause! Det vidste han ikke.<br />
Ser du, det egentlige spørgsmål blev ikke besvaret <strong>med</strong><br />
det. Det blev bare sendt tilbage igen. Så sagde <strong>jeg</strong> til dem:<br />
»Kære venner, I må ikke give sådanne svar, som kun<br />
sender spørgsmålet tilbage igen uden at svare på det.«<br />
»Vel, hvad er så meningen <strong>med</strong> livet? Hvorfor lever <strong>jeg</strong>?«
spurgte <strong>jeg</strong> på ny. Så forklarede en anden: »Jeg er i verden<br />
for at gøre min pligt!« Jeg svarede »Det er jo præcis pointen!<br />
Men hvad er så din pligt? Jeg regner det for min pligt at<br />
tale Guds ord til jer. Andre regner det for deres pligt at<br />
fornægte Gud. <strong>Hvad</strong> er så »pligt«?<br />
En højtplaceret tjenestemand sagde engang til mig:<br />
»Hr. præst, mellem os sagt, <strong>jeg</strong> skriver hver dag mange<br />
akt-stykker, men hvis de en dag alle sammen brændte,<br />
ville verden gå videre uden at ænse det. Jeg er ked af, at<br />
mit arbejde i virkeligheden er så ligegyldigt.«<br />
<strong>Hvad</strong> er din »pligt«? Tusinder af SS-folk i Det tredje<br />
Rige dræbte hundrede tusinder af mennesker. Og når<br />
man stillede dem for en domstol, sagde de: »Vi gjorde<br />
vores pligt! Det var befalet os!« Tror du, det kan være et<br />
menneskes pligt at dræbe et andet menneske? Det kan<br />
<strong>jeg</strong> ikke tro. Jeg sagde altså til studenten: »Det er jo præcis<br />
pointen! Men hvad er så din pligt? Hvem kan sige mig det?<br />
Nu sidder vi igen fast!«<br />
Nu blev de unge herrer straks mere eftertænksomme.<br />
Så rejste én sig og fortalte stolt: »Jeg stammer fra en gammel<br />
adelsslægt. Mine forfædre kan <strong>jeg</strong> følge 16 generationer<br />
tilbage. Det er et langt stamtræ. Er det ikke livsindhold og<br />
livsopgave at føre denne slægt videre?« Jeg kunne kun svare:<br />
»Unge mand, hvis man ikke ved, hvorfor de 16 generationer<br />
før én har levet, så er der heller ikke nogen grund til at<br />
tilføje den 17. generation!«
Du forstår, der er mange overfladiske og hurtige svar.<br />
Her i Tyskland ser man ofte dødsannoncer i avisen <strong>med</strong><br />
et skrækkeligt ordsprog: »Arbejdet var dit liv, aldrig tænkte<br />
du på dig selv, at kæmpe for dine kære, var din højeste<br />
pligt.« Kender du det ordsprog? Jeg bliver oprørt, hver<br />
gang <strong>jeg</strong> læser den slags. Det er en dødsannonce for en<br />
hest! Ikke sandt? En hest <strong>skal</strong> bare arbejde. Men <strong>jeg</strong> tror<br />
ikke, mennesket kun er i verden for at slide og slæbe.<br />
Det ville være elendigt. Så måtte vi hellere begå selvmord<br />
som 10-årige, hvis meningen <strong>med</strong> vort liv bare var:<br />
»Arbejdet var dit liv ...« Det er jo alvorligt! Men nej,<br />
heller ikke det er meningen <strong>med</strong> vort liv.<br />
En anden af studenterne forklarede mig dengang: »Ser du,<br />
<strong>jeg</strong> vil være læge. Og hvis <strong>jeg</strong> kan redde menneskeliv, er det<br />
så ikke et smukt livsindhold?« Jeg svarede: »Vel, men hvis<br />
du ikke ved, hvorfor mennesket lever, så giver det dog<br />
ingen mening at redde menneskelivet. Så giv hellere<br />
mennesket en sprøjte, så det kan dø.« Misforstå mig nu ikke:<br />
Sig nu ikke, at <strong>jeg</strong> har sagt, man <strong>skal</strong> give folk en dødssprøjte.<br />
Jeg mener bare, at det er endnu ikke det endelige svar på<br />
vores spørgsmål om meningen <strong>med</strong> livet.<br />
Den dag rystede det mig at opdage - det var jo intelligente<br />
studerende - hvordan selv de veluddannede lever deres liv<br />
uden egentlig at vide, hvorfor de overhovedet er i verden.
Lad mig lige i en parentes bemærke: Du irriterer dig måske<br />
lidt over den måde, <strong>jeg</strong> taler på. Jeg kunne naturligvis også<br />
bruge indviklede sætninger <strong>med</strong> mange frem<strong>med</strong>ord,<br />
men så ville du helt sikkert være faldet i søvn, inden der<br />
var gået en halv time. Men det er ikke meningen, og derfor<br />
bruger <strong>jeg</strong> hellere de samme ord, som man gør, når man<br />
mødes på gaden. Jeg håber det er i orden.<br />
Når man sådan har gennemgået det hele - <strong>jeg</strong> har kun antydet<br />
lidt - så kommer det svar, som <strong>jeg</strong> også dengang fik<br />
fra studenterne i Miinster; »Livet har overhovedet ingen<br />
dyb mening. Det er en tilfældighed, at <strong>jeg</strong> blev født. Der er<br />
ingen mening bag det. Og derfor er det bedste, vi kan gøre,<br />
at nyde livet så godt vi kan.«<br />
Det er måske den dybeste krise, et menneske kan komme<br />
ud i, når det pludselig går op for én: »Mit liv er meningsløst.<br />
Hvis mine forældre ikke var blevet gift, var <strong>jeg</strong> aldrig blevet<br />
født. Det er helt tilfældigt, at <strong>jeg</strong> er til. I grunden er mit<br />
liv helt meningsløst.«<br />
Og den, som har et svært liv, er i disse minutter meget<br />
nær ved selvmordet. »Hvorfor skulle <strong>jeg</strong> føre livet videre?<br />
Når alt er tilfældighed og meningsløshed, så vil <strong>jeg</strong> hellere<br />
gøre det forbi!« Ved du, at antallet af selvmord er større<br />
end antallet af trafikdræbte? Vidste du, at omkring 50 procent<br />
af selvmordene er unge mennesker under 30 år? Det er en<br />
rystende afspejling af vor tid: Vi ser ingen mening <strong>med</strong> livet!
Jeg har ofte talt <strong>med</strong> mennesker, der klager: »Livet er så<br />
meningsløst. Jeg skubber det væk - enten i fornøjelser og<br />
nydelse eller i et selvmord.« Så har <strong>jeg</strong> svaret: »Men hvis<br />
det nu alligevel har en mening? Hvis det nu alligevel har<br />
en mening og du har levet, som om det ingen mening<br />
havde? Hvordan vil det så gå dig til sidst?«<br />
Der er et ord i Bibelen, som kan gå en gennem marv og ben.<br />
Det lyder sådan: »... det er menneskenes lod at dø én gang<br />
og derefter dømmes ...«<br />
Ser du, dette ord fra Bibelen må man kende for at kunne<br />
spørge helt alvorligt: Hvorfor lever <strong>jeg</strong>. Vi kan jo ikke dø<br />
og gå ind for Guds dom, hvis vi har forspildt vores liv!<br />
Er spørgsmålet nu tydeligt? Så går <strong>jeg</strong> et skridt videre:<br />
{2} Hvem kan give svaret?<br />
Hvem i hele den vide verden kan give mig svaret på<br />
spørgsmålet: »Hvorfor lever <strong>jeg</strong>?« - Ja, hvem? Kirken?<br />
Nej! Præsten? Nej! Han er selv i samme båd. Professorerne?<br />
Filosofferne? Heller ikke de kan give os et svar<br />
på spørgsmålet »Hvorfor lever <strong>jeg</strong>?« Kun én eneste kan<br />
fortælle os, hvorfor vi lever, nemlig han, som gav os livet,<br />
og som har skabt os: Gud!<br />
Lad mig bruge et ganske simpelt eksempel: En dag<br />
kommer <strong>jeg</strong> ind i en lejlighed. Der sidder en dreng og<br />
leger <strong>med</strong> ledninger og pærer. Jeg spørger ham: »<strong>Hvad</strong> er
det for en helvedes-maskine, du bygger? <strong>Hvad</strong> <strong>skal</strong> det<br />
være for noget?« Han forklarer mig det, selvom <strong>jeg</strong> må<br />
indrømme, at <strong>jeg</strong> ikke forstår det. Men <strong>jeg</strong> tænker ved<br />
mig selv: »Det kommer ingen andre ved, hvad det <strong>skal</strong><br />
blive til - kun han, der laver det, kan sige, hvad det <strong>skal</strong><br />
blive til og hvorfor.«<br />
Sådan er det også i vort liv: Kun den, der har skabt os,<br />
kan sige, hvad han har skabt os til. Det vil sige: På spørgsmålet<br />
om, hvorfor <strong>jeg</strong> lever, kan <strong>jeg</strong> kun få svar gennem<br />
åbenbaring. Gud må sige det til mig! Hvis <strong>jeg</strong> ikke allerede<br />
havde læst Bibelen, måtte <strong>jeg</strong> læse den igennem for at<br />
finde svar på spørgsmålet. Jeg ville ikke kunne holde ud,<br />
ikke at vide, hvorfor <strong>jeg</strong> er i denne forbandede verden.<br />
Er udtrykket »forbandede verden« for stærkt? Vel, det<br />
er et udtryk fra Bibelen. Hvis du havde haft et halvt år<br />
sammen <strong>med</strong> en storby-præst, ville du vide, hvad <strong>jeg</strong> mener:<br />
Denne verden er under en skrækkelig forbandelse. Og <strong>jeg</strong><br />
kan ikke holde ud at leve i den uden at få svar gennem<br />
Guds åbenbaring.<br />
Gud besvarer i Bibelen vores spørgsmål om meningen <strong>med</strong><br />
livet. Det er en af grundene til, at Bibelen er så vanvittig<br />
vigtig. Jeg kender mennesker, der stolte siger: »Bibelen?<br />
Den læser vi da ikke!« Så kan <strong>jeg</strong> kun svare: »Jeg kan<br />
garantere for, at I aldrig alvorligt har gennemtænkt<br />
spørgsmålet: Hvorfor lever <strong>jeg</strong>?«. Men dumhed er en
udbredt sygdom - og hvis den gjorde ondt, var verden<br />
fyldt <strong>med</strong> skrig! Jeg vil give jer Bibelens svar i én sætning:<br />
Gud har skabt os, for at vi <strong>skal</strong> være hans børn!<br />
Som en far gerne vil spejle sig i sin søn, sådan skabte Gud<br />
mennesket »i sit billede«. Gud ønsker, at vi <strong>skal</strong> blive hans<br />
børn, som taler <strong>med</strong> ham, og som han kan tale <strong>med</strong>, som<br />
elsker ham, og som elskes af ham.<br />
Beder du? Hvor er det bittert for en far, når hans barn<br />
i årevis ikke taler <strong>med</strong> ham. Og et menneske, der ikke beder,<br />
taler ikke <strong>med</strong> sin himmelske far!<br />
Ser du: Gud ønsker, at vi <strong>skal</strong> være hans børn, som taler<br />
<strong>med</strong> ham, som han elsker og som elsker ham. Derfor er<br />
vi i verden! Forstå mig nu ret: Jeg taler ikke om kirken,<br />
om dogmer, om religion og om alt muligt andet, men <strong>jeg</strong><br />
taler om den levende Gud. Og han har skabt dig, for at du<br />
<strong>skal</strong> være hans barn. Er du det?<br />
Nu må <strong>jeg</strong> gå et skridt videre: Vi <strong>skal</strong> være Guds børn.<br />
Men fra naturens hånd er vi ikke Guds børn. I begyndelsen<br />
af Bibelen hedder det: »Gud skabte mennesket i sit billede«.<br />
Derefter beretter Bibelen om en meget stor katastrofe.<br />
Mennesket blev skabt i fuldstændig frihed - og så vendte<br />
mennesket sig væk fra Gud! Det tog af den frugt, der<br />
hedder: »Jeg vil selv bestemme! Jeg kan leve uden Gud!«<br />
Forstår du: Adam tvivlede aldrig på, at Gud eksisterede<br />
- men han gjorde sig fri fra ham: »Jeg vil selv styre mit liv!«
Jeg må fortælle en historie til det her. For nylig spurgte<br />
en mand mig på gaden: »Pastor Busch, du taler hele tiden<br />
om Gud. Men <strong>jeg</strong> kan ikke se ham. Sig mig engang:<br />
Hvordan kan <strong>jeg</strong> finde Gud?« Da svarede <strong>jeg</strong> ham: »Hør<br />
nu godt efter. Forestil dig, at der fandtes en tidsmaskine,<br />
som kunne bringe os årtusinder frem og tilbage i tiden.<br />
Med denne tidsmaskine rejser <strong>jeg</strong> til begyndelsen af<br />
menneskehedens historie. En aften går <strong>jeg</strong> en tur i paradisets<br />
have. Du kender vel historien om syndefaldet?<br />
Vel, så møder <strong>jeg</strong> Adam, det første menneske, bag en<br />
busk. ‘God aften, Adam,’ <strong>jeg</strong> hilser på ham, ‘God aften,<br />
pastor Busch!’ svarer han. ‘Undrer du dig over at se mig?’<br />
spørger <strong>jeg</strong> og forklarer ham: ‘Ved en forskydning i verdensteaterets<br />
kulisser, er <strong>jeg</strong> nu kommet her i paradisets have.’<br />
‘Ja,’ siger han, ‘hvad er det du tænker på?’ Så svarer <strong>jeg</strong><br />
Adam: ‘Ser du, <strong>jeg</strong> tænker lige nu på et spørgsmål, som<br />
en mand har stillet, nemlig spørgsmålet: Hvordan kan<br />
<strong>jeg</strong> finde Gud?’ Adam morer sig højlydt og siger: ‘Det er<br />
da ikke det, at finde Gud, der er problemet! Han er der jo!<br />
Men vær hellere ærlig, pastor Busch, det handler meget<br />
mere om, hvordan vi kan blive fri for ham! Det er problemet:<br />
At man ikke kan blive fri for ham!’ Har han ret, den kære<br />
Adam? Ja, Gud er der! Og man kan finde ham! Men man<br />
kan ikke blive fri for ham! Når <strong>jeg</strong> ser på de sidste 300 års<br />
tænkning, hvad har den så handlet om? At blive fri for Gud!<br />
0
Men vi er ikke blevet fri. Min ven, du ved inderst inde,<br />
at Gud eksisterer - men du tilhører ham ikke. Du gør som<br />
de fleste mennesker: lægger spørgsmålet om Gud på is.<br />
Man fornægter ikke Gud - men man tilhører ham heller<br />
ikke. Man er ikke Guds fjende - men man er heller ikke<br />
Guds ven. Og på den måde lader man sit livs store problem<br />
ligge uløst.<br />
En schweizisk læge har i en bog påstået: Når et menneske<br />
ikke får besvaret de store livsspørgsmål, får det et sjæleligt<br />
sår, et trauma. Og han fortsætter: »Vi i Vesten har et sygt<br />
forhold til Gud. Vi fornægter ham ikke - men vi tilhører<br />
ham heller ikke, ja vi ønsker ham ikke. Derfor har vi et<br />
sygt forhold til Gud.« - Det kan <strong>jeg</strong> kun give ham ret i.<br />
Når <strong>jeg</strong> overalt hører: »Det moderne menneske interesserer<br />
sig ikke for Gud!« - så kan <strong>jeg</strong> kun svare: »Så står det slemt<br />
til <strong>med</strong> det moderne menneske! Vel, <strong>jeg</strong> er selv et af dem,<br />
og <strong>jeg</strong> interesserer mig for Gud. Og <strong>jeg</strong> regner mig ikke<br />
for nogen oldsag! Men når det moderne menneske overhovedet<br />
ikke interesserer sig for sin frelse, så er det forfærdeligt.«<br />
Jeg vil igen bruge et banalt eksempel:<br />
Forestil dig en kokkeelev. En dag siger mester: »Han<br />
interesserer sig overhovedet ikke for madlavning!« Jeg<br />
spørger: »<strong>Hvad</strong> interesserer han sig så for?« Så svarer mester:<br />
»For musik og piger.« »Nå,« siger <strong>jeg</strong>, »så må I tage hensyn<br />
til drengens interesser og fra nu af kun tale <strong>med</strong> ham om
musik og piger.« »Næ, nej!« svarer mesteren, »hvis han<br />
ikke interesserer sig for madlavning, så er det en forkert<br />
plads, han har fået!«<br />
Forstår du: Vores »plads« er at være Guds børn. Og når<br />
det moderne menneske ikke interesserer sig for det, går<br />
det fejl af hele sin opgave som menneske. Så har det slet<br />
ingen mening at tale <strong>med</strong> ham om alle mulige og umulige<br />
ting, som måske interesserer ham. Jeg vil aldrig holde op<br />
<strong>med</strong> at sige: Du begynder først rigtigt at være menneske,<br />
når du bliver et barn af den levende Gud!<br />
{3} Guds svar på spørgsmålet over alle spørgsmål<br />
Vi er fra naturens hånd ikke Guds børn - men vi er på jorden<br />
for at være Guds børn. Derfor må der ske noget i vores liv.<br />
Og formålet <strong>med</strong> dette kapitel er at være <strong>med</strong> til, at det sker.<br />
Jeg skriver ikke for at underholde jer, men for at hjælpe dem,<br />
der åbner deres hjerter, <strong>med</strong> at gøre deres liv meningsfyldt.<br />
Vi er altså ikke Guds børn, vi elsker ikke Gud, vi overtræder<br />
hans bud, vi bekymrer os ikke om ham. Vi beder ikke<br />
- allerhøjst hvis vi er i fare, trækker vi lidt i nødbremsen<br />
<strong>med</strong> en bøn.<br />
Derfor er spørgsmålet over alle spørgsmål: Hvordan<br />
bliver <strong>jeg</strong> den levende Guds barn? Nu ville <strong>jeg</strong> helst dele<br />
papir og blyant ud til jer og bede jer om at skrive, hvordan
I tror, man bliver et Guds barn. Den ene ville sige: »Ved at<br />
være et godt menneske«, en anden ville sige: »At <strong>jeg</strong> tror<br />
på Vorherre!« Men det er alt sammen for lidt. Spørgsmålet<br />
over alle spørgsmål er stadig: »Hvordan bliver <strong>jeg</strong> et barn<br />
af den levende Gud?«<br />
Svaret på spørgsmålet over alle andre spørgsmål kan<br />
<strong>jeg</strong> også kun få gennem åbenbaring. Hvordan Gud tager<br />
mig til sig som sit barn, det må han selv fortælle mig.<br />
Det kan heller ikke en præst udtænke.<br />
Og Bibelen giver et helt klart svar. Det lyder: Kun gennem<br />
<strong>Jesus</strong>! Når <strong>jeg</strong> <strong>skal</strong> til at tale om <strong>Jesus</strong>, begynder mit hjerte<br />
at slå hurtigere og min puls stiger, for så er <strong>jeg</strong> ved mit livs<br />
tema. Når <strong>jeg</strong> <strong>skal</strong> blive et Guds barn, så kan det kun ske<br />
gennem <strong>Jesus</strong>!<br />
Der er et ord i Bibelen, som ordret oversat lyder sådan:<br />
”<strong>Jesus</strong> kom fra Guds verden ind i denne verden”. Vi får i<br />
dag ofte at vide, at Bibelen har et gammelt og forældet<br />
verdensbillede: Oppe er himmelen og hernede er jorden.<br />
Det er noget vrøvl. Sådan et verdensbillede har Bibelen<br />
slet ikke. Den siger derimod om Gud: »Bagfra og forfra<br />
indeslutter du mig.« Det er noget helt andet. Selvom du<br />
ville flygte under jorden, var Gud der. Bibelen har det,<br />
som vi moderne mennesker kunne kalde et »verdensbillede<br />
<strong>med</strong> flere dimensioner«.
Vi lever i en tredimensionel verden: længde, højde og<br />
bredde. Men der findes flere dimensioner. Han er helt<br />
nær, en håndsbredde fra os. Han går <strong>med</strong> dig! Han har<br />
set dig på din gudløse vej. Men vi kan ikke bryde igennem<br />
væggen til den anden dimension. Kun Gud kan bryde<br />
igennem den. Og Gud har brudt igennem muren og er<br />
kommet til os i <strong>Jesus</strong>!<br />
I Det nye Testamente hedder det videre om <strong>Jesus</strong>: »Han<br />
kom til sit eget,« - verden tilhørte ham! - »og hans egne<br />
tog ikke imod ham.« Det er evangeliets historie helt til<br />
vore dage: <strong>Jesus</strong> kommer - og mennesker lukker døren<br />
for ham. »Han kom til sit eget og hans egne tog ikke mod<br />
ham.« Egentlig burde der nu være punktum. Egentlig<br />
burde Guds budskab til menneskene være slut <strong>med</strong> det.<br />
Men mærkværdigvis fortsætter verset alligevel: »Alle dem,<br />
der tog imod ham, gav han ret til at blive Guds børn.«<br />
Man bliver altså et Guds barn ved at tage imod <strong>Jesus</strong>.<br />
Har du åbnet dit livs dør for <strong>Jesus</strong>? »Alle dem, der tog<br />
imod ham, gav han magt til at blive Guds børn.«<br />
Jeg var ung officer i første verdenskrig - langt fra Gud, da<br />
<strong>jeg</strong> opdagede dette og tog imod <strong>Jesus</strong>. Hele mit liv blev<br />
kasseret. Men <strong>jeg</strong> har ikke fortrudt et øjeblik. For Jesu<br />
skyld har <strong>jeg</strong> måttet gå meget svært igennem. For Jesu
skyld har <strong>jeg</strong> været i fangenskab. Jeg har lidt megen nød<br />
for Jesu skyld. Men hvis <strong>jeg</strong> havde haft 100 liv endnu,<br />
ville <strong>jeg</strong> fra det første minut, <strong>jeg</strong> kunne tænke, holde mig<br />
til dette ord: »Alle dem, der tog imod ham, gav han magt<br />
til at blive Guds børn.« Mit liv blev meningsfuldt, da <strong>jeg</strong><br />
blev et Guds barn. Det er fuldstændig lige meget, hvad<br />
<strong>jeg</strong> er, om <strong>jeg</strong> er præst eller gadefejer, generaldirektør<br />
eller maskinarbejder, husmor eller lærer - mit liv bliver<br />
meningsfuldt i det øjeblik, <strong>jeg</strong> bliver et Guds barn. Altså:<br />
du må tage imod <strong>Jesus</strong>. Så har du fundet meningen <strong>med</strong><br />
dit liv. Og først da.<br />
Det er meget interessant at studere personerne i Det<br />
nye Testamente <strong>med</strong> henblik på dette. Her ser vi f. eks.<br />
en kvinde, hvis liv var forfærdelig meningsløst: Maria<br />
Magdalene. Bibelen antyder det kun: »Maria Magdalene,<br />
som han havde drevet syv dæmoner ud af.«<br />
Jeg kender mange mennesker, der er besat af 12 ånder.<br />
Det bliver et forfærdeligt liv: styret af drifterne, bundet.<br />
Og de lider under meningsløsheden. Men så kommer <strong>Jesus</strong><br />
ind i deres liv, frelseren, Guds Søn — og driver ånderne<br />
ud. Det kan han, og det gør han! Fra dette øjeblik tilhørte<br />
kvinden Herren <strong>Jesus</strong>. Hendes liv var ikke mere meningsløst.<br />
Og så oplever hun, at <strong>Jesus</strong> bliver hængt på korset og dør.<br />
Angsten kommer over hende: »Nu begynder det gamle<br />
meningsløse liv igen.«
Om morgenen den tredje dag efter korsfæstelsen af <strong>Jesus</strong>,<br />
ligger hun i haven ved Jesu grav og græder. Da hun kom<br />
til graven, var den tom, og klippestykket foran indgangen<br />
var rullet væk. Liget var der ikke engang mere. Derfor<br />
græder hun. Jeg kan godt forstå denne kvinde. Hvis <strong>jeg</strong><br />
i dag skulle miste <strong>Jesus</strong>, ville det betyde, at <strong>jeg</strong> styrtede<br />
i en afgrund af tilværelsens meningsløshed. Jeg forstår<br />
hende: »Frelseren er væk. Nu er mit liv igen blevet meningsløst.«<br />
Men så hører hun pludselig en stemme bag sig:<br />
»Maria!« Hun vender sig — og ser ham, <strong>Jesus</strong>, den opstandne.<br />
Jeg ser det for mig, hvordan glædestårerne og<br />
lykken og den overvundne fortvivlelse strømmer over<br />
ansigtet: »»Rabbuni!« - det betyder Mester.«<br />
Gennem denne kvinde bliver det så tydeligt for mig, at man<br />
ikke behøver nogen store filosoffer til at svare på spørgsmålet<br />
om meningen <strong>med</strong> livet. De mest jævne mennesker<br />
ved det: »Mit liv er meningsløst. Hvorfor lever <strong>jeg</strong> egentligt?«<br />
I det øjeblik denne Maria Magdalene tog imod <strong>Jesus</strong>, blev<br />
spørgsmålet om mening <strong>med</strong> livet løst for hende, hun blev<br />
et barn af den levende Gud, og hendes liv blev stillet ind<br />
i lyset af en dyb og stor mening.<br />
Og derfor beder <strong>jeg</strong> dig: Tag imod <strong>Jesus</strong>! Han venter på dig.<br />
Du kan tale <strong>med</strong> ham derhjemme. Han er dig meget nær.<br />
Det er stort, når nogen for første gang beder til <strong>Jesus</strong>:
»Herre <strong>Jesus</strong>! Mit liv er meningsløst. Kom du til mig,<br />
som du kom til Maria Magdalene!« Når vi tager imod<br />
<strong>Jesus</strong>, gennemgår hele vort liv en revolution: Han giver<br />
mig del i sin død, det gamle menneske dør. Jeg må stå op<br />
<strong>med</strong> ham til et helt nyt liv som Guds barn. Han giver mig<br />
sin Ånd, så <strong>jeg</strong> fra da af tænker anderledes og får en anden<br />
smag. Men det vil du selv opleve. Tag nu først imod <strong>Jesus</strong>!<br />
Men <strong>jeg</strong> bliver nødt til at sige til dig på forhånd, at når man<br />
tager imod <strong>Jesus</strong>, får man en ny eksistens. At være et Guds<br />
barn betyder ikke kun en forandring i tankerne, men en<br />
helt ny eksistens.<br />
I Westfals levede i forrige århundrede en skomager, der<br />
hed Rahlenbeck. Man kaldte ham for »pietist-præsten«,<br />
fordi han <strong>med</strong> stor alvor efterfulgte <strong>Jesus</strong>. Han var en stærk<br />
og velsignet mand. En dag besøgte en ung præst ham.<br />
Rahlenbeck sagde til ham: »Hr. præst, dit teologistudium<br />
er ingen garanti for, at du er et Guds barn. Du må modtage<br />
din frelser!« Da svarede præsten: »Jo, frelseren kender<br />
<strong>jeg</strong> da. Jeg har endda et billede af ham på mit kontor.«<br />
Derefter fortsatte den gamle Rahlenbeck: »Ja, på væggen<br />
er frelseren ganske stille og fredelig. Men når du lukker<br />
ham ind i hjertet og i livet, så bliver der uro!«<br />
Jeg ønsker for dig, at du må opleve denne herlige uro, hvor<br />
det gamle dør, og man som Guds barn kan prise sin Fader
i Himmelen, fordi man ved, hvorfor man er i verden, og<br />
at man kan ære sin Fader i Himmelen gennem arbejde,<br />
ord og tanker.<br />
Det, <strong>jeg</strong> fortæller dig om, er ikke en religiøs hobby, eller en<br />
præsts ideer, men det gælder livet og døden. Det evige liv<br />
eller den evige død afhænger af, om du bliver et Guds barn.<br />
<strong>Jesus</strong> siger: »Se, <strong>jeg</strong> står ved døren og banker på; hører<br />
nogen mig og åbner døren, vil <strong>jeg</strong> gå ind til ham og holde<br />
måltid <strong>med</strong> ham og han <strong>med</strong> mig.« Sådan siger Herren<br />
<strong>Jesus</strong> også til dig: »Se, <strong>jeg</strong> står for døren til dit liv. Luk op.<br />
Jeg vil give dit liv mening!«<br />
Der kom engang en gammel minearbejder til mig og sagde:<br />
»Jeg må tale <strong>med</strong> dig, præst!« Han var 70 år gammel og<br />
fortalte mig: »Da <strong>jeg</strong> var 17 år, kom <strong>jeg</strong> en gang til et kristent<br />
møde. Og <strong>jeg</strong> mærkede, at <strong>Jesus</strong> bankede på hos mig. Men<br />
<strong>jeg</strong> sagde til mig selv: »Hvis <strong>jeg</strong> virkelig gør det og tager imod<br />
ham, vil alle mine kammerater gøre nar af mig. Det er umuligt.<br />
Derfor løb <strong>jeg</strong> væk.« Og han fortsatte: »Nu er mit liv snart<br />
forbi. Jeg er blevet gammel. Nu ved <strong>jeg</strong>, at mit liv var forkert,<br />
fordi <strong>jeg</strong> ikke i tide åbnede døren for <strong>Jesus</strong>!«<br />
Min ven: Vi har kun ét eneste liv, og derfor er spørgsmålet:<br />
»Hvorfor lever vi?« livsvigtigt. Gud har givet et klart svar<br />
i <strong>Jesus</strong>, den korsfæstede og opstandne. Luk dit liv op for<br />
ham - og du vil aldrig fortryde det!
Kapitel 3:<br />
Det gælder livet!<br />
Når <strong>jeg</strong> kommer susende af sted på motorvejen, tænker<br />
<strong>jeg</strong> ofte: »Giv agt! Livsfare!«<br />
Du forstår: I dag dør de færreste mennesker ikke mere<br />
gamle og livstrætte i deres seng. I dag forulykker man.<br />
Eller man får et hjertestop. Før blev mennesker 90 år<br />
gamle og lagde sig så hen for at dø. Sådan sker det ikke<br />
mere. I dag eksploderer et fly over oceanet: 80 dødsofre.<br />
En bus styrter ud over en skrænt: 60 mennesker døde.<br />
En eksplosion i en fabrik: mange døde. I minerne i Ruhrdistriktet<br />
omkom der igen og igen mennesker. Og <strong>med</strong><br />
20 års mellemrum kommer en stor krig. Der døde i første<br />
og anden verdenskrig millioner af mennesker. Vi er bestemt<br />
omgivet af farer.<br />
Når <strong>jeg</strong> tænker over det på den måde, må <strong>jeg</strong> sige:<br />
»Vi har faktisk ikke en chance for at dø stille og roligt<br />
i sengen.« Forestil dig, at du forulykker i aften klokken<br />
22. Det er da en mulighed, ikke sandt? Hvor er du så<br />
klokken 23? <strong>Hvad</strong> bliver der så af dig? Har du nogen<br />
sinde tænkt på det?
{1} Situationens alvor<br />
Jeg vil fortælle dig en god historie, som <strong>jeg</strong> desværre ikke<br />
selv har oplevet, men som <strong>jeg</strong> har hørt fra min bedstefar.<br />
Og han kunne virkelig fortælle.<br />
Der kom engang en ung mand til sin gamle onkel og sagde:<br />
»Onkel, nu må du ønske mig til lykke! Jeg er blevet student!«<br />
»Hvor dejligt!« erklærede onklen, »her har du 1000 kroner,<br />
køb noget godt til dig selv for dem. Og sig mig så: <strong>Hvad</strong> <strong>skal</strong><br />
du så nu?« »Nu vil <strong>jeg</strong> studere,« svarede den unge, »<strong>jeg</strong> vil<br />
være jurist.« »Godt,« sagde onklen, »og hvad så?« »Så vil<br />
<strong>jeg</strong> være sekretær i byretten i en periode.« »Godt,« sagde<br />
onklen, »og så?« »Så vil <strong>jeg</strong> være bisidder ved landsretten.«<br />
»Godt,« sagde onklen, »og så?« »Ja, onkel, så vil <strong>jeg</strong> se mig<br />
omkring blandt landets piger, gifte mig og stifte familie.«<br />
»Godt,« sagde onklen endnu engang: »og så?« »Ja, så bliver<br />
<strong>jeg</strong> forhåbentlig engang en stor mand, højesteretsdommer<br />
eller offentlig anklager.« »Godt,« sagde onklen, »og så?«<br />
»Ja, onkel,« den unge begyndte at blive nervøs, »så bliver<br />
<strong>jeg</strong> også gammel og pensioneret.« »Godt, og hvad så?«<br />
»Så trækker <strong>jeg</strong> mig tilbage i skønne omgivelser, bygger<br />
mig et lille hus og dyrker jordbær.« »Godt,« sagde onklen,<br />
»og så?« Nu blev den unge ærgerlig: »Ja, så dør man jo.«<br />
»Ja,« sagde onklen, »og så?« Den unge ler ikke mere. Han<br />
rystes af tanken om døden: »Så dør <strong>jeg</strong> — og hvad mere?«<br />
»<strong>Hvad</strong> mere?« spurgte onklen. »Onkel,« svarede han,<br />
»det har <strong>jeg</strong> ikke tænkt over endnu.«<br />
0
»Men ...,« sagde onklen, »hvordan hænger det sammen,<br />
at du har taget studentereksamen og alligevel er så dum,<br />
at du kun har tænkt herfra til døden? Skulle et menneske,<br />
som Gud har givet forstand, ikke tænke en lille smule<br />
længere? <strong>Hvad</strong> derefter?«<br />
Da fortsatte den unge hurtigt: »Onkel, hvad der kommer<br />
efter døden, er der jo ingen, der ved!« »Det passer ikke,<br />
min dreng,« sagde onklen, »der findes én, som ved besked<br />
<strong>med</strong> det, som kommer efter døden. Det er <strong>Jesus</strong>. Og han<br />
har sagt: »Bred er den vej, der fører til fortabelsen, og der<br />
er mange, der går ind ad den. Hvor snæver er ikke den port,<br />
og hvor trang er ikke den vej, der fører til livet, og der er<br />
få, som finder den!« Efter døden kommer Guds dom.<br />
Og man kan enten gå fortabt eller blive frelst.<br />
Jeg må ruske i dig og sige til dig: Det er ikke nok, at man<br />
lægger planer for sit liv frem til graven. Man må også spørge:<br />
<strong>Hvad</strong> kommer efter døden?<br />
Som ungdomspræst har <strong>jeg</strong> ofte gjort det klart for de unge<br />
på denne måde: Hvis <strong>jeg</strong> vil have repareret et ur, går <strong>jeg</strong> ikke<br />
til automekanikeren. Mekanikeren er et godt menneske,<br />
men han forstår sig ikke på ure. Med mit ur går <strong>jeg</strong> til<br />
urmageren!<br />
Men hvis min bil har fået en bule, så går <strong>jeg</strong> ikke til<br />
urmageren, men til mekanikeren. Og når <strong>jeg</strong> vil købe
ød, går <strong>jeg</strong> ikke til slagteren eller fiskehandleren. De er alle<br />
sammen dygtige mennesker, men at bage brød, det forstår<br />
de sig ikke på. Når <strong>jeg</strong> vil købe brød, går <strong>jeg</strong> til bageren.<br />
Og når mine vandrør frostsprænges, går <strong>jeg</strong> til vvs-manden.<br />
Det vil sige: Jeg går altid til fagmanden! Men når vi vil<br />
vide, hvad der kommer efter døden, så spørger vi i øst og<br />
vest eller stiller os tilfreds <strong>med</strong> vore egne uklare tanker.<br />
Skulle vi ikke <strong>med</strong> dette vigtige spørgsmål om, hvad der<br />
kommer efter døden, først og fremmest gå til fagmanden?<br />
Og hvem er fagmand? Der er kun én fagmand. Og det er<br />
Guds Søn, som kom fra den anden verden og selv har været<br />
i dødsriget. Han er død på korset og kommet tilbage.<br />
Han ved besked.<br />
Og han siger: Du kan komme i Helvede, men du kan<br />
også komme i Himmelen! Og selvom 25 professorer i dag<br />
kunne bevise, at <strong>med</strong> døden er alt slut, så siger <strong>jeg</strong>: »Al<br />
respekt for jeres fine titler, men I er ikke fagfolk på dette<br />
område. I har nemlig ikke været dernede. Men <strong>jeg</strong> kender<br />
en, som var dernede: <strong>Jesus</strong>. Og han siger noget andet.«<br />
Det er en fare for mennesker i dag, at man lever, som om alt<br />
var slut <strong>med</strong> døden, eller som om man selvfølgelig kommer<br />
i Himmelen, når man er døbt og konfirmeret. I Helvede bliver<br />
der en vrimmel af mennesker, som er døbt og konfirmeret!<br />
Forstår du: Du befinder dig i akut, alvorlig livsfare. Vi <strong>skal</strong><br />
alle - om kortere eller længere tid - stå for Guds domstol.
Jeg vil åbent sige, hvordan det er gået til, at <strong>jeg</strong> i dag står<br />
her, hvor <strong>jeg</strong> står. Som ung mand havde <strong>jeg</strong> aldrig forestillet<br />
mig, at <strong>jeg</strong> engang skulle stå på en prædikestol.<br />
Jeg var ung officer i første verdenskrig. Vi havde meget<br />
store tab i vores regiment. Jeg var en officer som de fleste,<br />
ikke bedre og ikke dårligere. Men hvis én havde sagt til mig:<br />
»Du <strong>skal</strong> engang prædike i kirken«, så ville <strong>jeg</strong> have leet<br />
højt. Jeg må fortælle jer det som et vidnesbyrd: Jeg var<br />
langt væk fra Gud.<br />
Min far spurgte mig engang: »Tror du ikke på Gud?«<br />
Jeg svarede: »Jeg er ikke så dum, at <strong>jeg</strong> fornægter, at der<br />
er en Gud. Til ateismen hører en god portion dumhed,<br />
det er tydeligt. Men,« sagde <strong>jeg</strong>, »<strong>jeg</strong> har ikke mødt Gud,<br />
derfor interesserer han mig ikke.«<br />
Det var kort tid efter denne samtale, at <strong>jeg</strong> sad i en landevejsgrøft<br />
ved Verdun sammen <strong>med</strong> en kammerat, en ung<br />
løjtnant. Vi var på fremmarch i Frankrig og ventede på<br />
befaling om at rykke frem.<br />
Vi fortalte, som alle tidligere soldater ved, sjofle vittigheder.<br />
Så fortalte <strong>jeg</strong> en vittighed - men kammeraten lo ikke.<br />
»Kutscher,« sagde <strong>jeg</strong>, for sådan hed han, »hvorfor ler du<br />
ikke?« Da væltede han omkuld, og <strong>jeg</strong> så: Han var død!<br />
En lille splint fra en granat havde ramt ham direkte i hjertet.<br />
Jeg står <strong>med</strong> mine 18 år ved siden af liget af min kammerat<br />
og er først helt uberørt: »Hvor er du uhøflig, min kære,
at tage af sted, før <strong>jeg</strong> har fortalt min vittighed færdig!«<br />
Men i samme øjeblik gik det op for mig: »Hvor er han nu?«<br />
Jeg kan stadig se mig selv stå i denne grøftekant, når<br />
det slår ned i mig som et lyn: »Han står nu foran den hellige<br />
Gud!« Og derefter; »Hvis vi havde siddet modsat, havde<br />
den ramt mig, og så havde <strong>jeg</strong> nu stået foran Gud!« Ikke<br />
foran en eller anden »vorherre«, men foran den Gud, der<br />
har givet sin vilje til kende, som har givet budene, som <strong>jeg</strong><br />
har overtrådt. Som vi alle sammen har overtrådt!<br />
Der er mennesker, hvis synder skriger mod Himmelen,<br />
som alligevel siger: »Jeg er god nok og gør ingen fortræd.«<br />
Fornægt dog ikke sådan! I det øjeblik vidste <strong>jeg</strong>: »Jeg har<br />
overtrådt alle Guds bud! Og hvis <strong>jeg</strong> nu bliver skudt, så<br />
står <strong>jeg</strong> foran Gud!« Det stod klart for mig: »Så kommer<br />
<strong>jeg</strong> i Helvede!«<br />
Vores rekrutter kom løbende <strong>med</strong> hestene: »Nu går det<br />
fremad.« Jeg steg på hesten. Og der lå min døde ven. Og<br />
for første gang i mange år foldede <strong>jeg</strong> mine hænder og bad:<br />
»Kære Gud, lad mig ikke falde, før <strong>jeg</strong> ved, at <strong>jeg</strong> ikke<br />
kommer i Helvede!«<br />
Senere gik <strong>jeg</strong> til en feltpræst og spurgte: »Hør præst,<br />
hvad <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> gøre for at undgå at komme i Helvede?«<br />
Han svarede: »Hr. løjtnant, først må vi sejre, sejre, sejre.«<br />
»Du ved det ikke engang selv!« afbrød <strong>jeg</strong> ham.
Er det ikke rystende, at tusinder af unge mænd gik i døden<br />
og ingen kunne fortælle dem, hvordan man bliver frelst?<br />
Og det i et kristent folk!<br />
Jeg ville helt sikkert være gået ud af mit gode skin af<br />
fortvivlelse, hvis <strong>jeg</strong> ikke en dag var kommet i nærheden<br />
af et Ny Testamente.<br />
Jeg ser stadig for mig miljøet i det franske bondehus bag<br />
fronten, hvor <strong>jeg</strong> befandt mig. »Et testamente! Der står nok,<br />
hvordan man undgår at gå fortabt!« tænkte <strong>jeg</strong>. Jeg bladrede<br />
det hurtigt igennem, for <strong>jeg</strong> følte mig ikke helt vel tilpas.<br />
Mit øje blev hængende ved en enkelt sætning: »<strong>Jesus</strong><br />
Kristus er kommet til verden for at frelse syndere.«<br />
Det var, som om lynet slog ned. »Synder« det var <strong>jeg</strong>, det<br />
var <strong>jeg</strong> ikke i tvivl om. - Jeg håber, at du også engang kommer<br />
til den konklusion, at du må give Gud og mennesker ret:<br />
»Jeg er en synder!« Opgiv din falske selvretfærdighed!<br />
I dette øjeblik behøvede <strong>jeg</strong> ingen præst. Jeg var en synder,<br />
det var klart. Og frelses ville <strong>jeg</strong>. Jeg vidste ikke præcist,<br />
hvad det var. Jeg forstod bare, at blive frelst betød at komme<br />
ud af den tilstand, som <strong>jeg</strong> var i og finde fred <strong>med</strong> Gud.<br />
»<strong>Jesus</strong> Kristus er kommet til verden, for at frelse<br />
syndere.« Hvis <strong>Jesus</strong> kunne gøre det, så måtte <strong>jeg</strong> finde<br />
<strong>Jesus</strong>! Det tog et par uger. Jeg ledte efter nogen, som<br />
kunne vise mig <strong>Jesus</strong>. Men ingen kunne vise mig <strong>Jesus</strong>.<br />
Og så gjorde <strong>jeg</strong> noget, som <strong>jeg</strong> kan anbefale alle:
Jeg lukkede mig inde i et gammelt fransk bondehus<br />
- vi var stadig på fremmarch. Huset var halvt ødelagt<br />
og tomt, men et værelse var endnu helt. I døren sad en<br />
nøgle. Jeg gik ind, låste døren, faldt på mine knæ og sagde:<br />
»Herre <strong>Jesus</strong>! I Bibelen står der, at du er kommet fra Gud<br />
for at frelse syndere. Jeg er en synder. Jeg kan ikke love<br />
dig noget for fremtiden, for <strong>jeg</strong> har en dårlig karakter.<br />
Men <strong>jeg</strong> vil ikke i Helvede, hvis <strong>jeg</strong> bliver skudt i krigen,<br />
og derfor, Herre <strong>Jesus</strong>, overgiver <strong>jeg</strong> mig til dig fra hovedet<br />
til fødderne. Gør <strong>med</strong> mig, hvad du vil!« Der lød ingen<br />
knald, ingen store bevægelser, men da <strong>jeg</strong> gik ud derfra,<br />
havde <strong>jeg</strong> fundet min herre, en Herre, som <strong>jeg</strong> tilhørte.<br />
Fra den dag gik det mere og mere op for mig, hvilken<br />
uhørt fare menneskene er i. Man lever uden tilgivelse for<br />
synderne! Ved du, om dine synder er tilgivet? Hvordan vil<br />
du bestå i Guds dom? Mennesket lever uden fred <strong>med</strong> Gud.<br />
Uden at omvende sig. Man har nogle kristelige manerer og<br />
skikke, men indeni er hjertet fattigt, fredløst og uomvendt.<br />
Hører du: Gud vil ikke, at vi <strong>skal</strong> komme i Helvede. Gud<br />
ønsker det ikke! »Gud vil, at alle mennesker <strong>skal</strong> frelses og<br />
komme til erkendelse af sandheden.« Og derfor sendte han<br />
sin Søn. Men vi må også komme til <strong>Jesus</strong>. Vi må også tilhøre<br />
ham. Sådan som mennesker i dag omgås kristendommen<br />
og Gud og frelsen i <strong>Jesus</strong>, kan det ikke gå godt. Det ryster<br />
mig. Vi befinder os i stor livsfare, for vi går mod Guds dom!
Jeg havde i min ungdomskreds engang en dejlig ung fyr.<br />
Han kom først regelmæssigt til vore bibeltimer. Det var<br />
i Hitlertiden. Pludselig skulle han gennemgå nationalsocialistiske<br />
skolingskurser - og så forsvandt han helt ud.<br />
Jeg så ham ikke mere.<br />
Men en dag løb <strong>jeg</strong> ind i ham. »Goddag, Giinter,« sagde<br />
<strong>jeg</strong>. »Heil Hitler!« svarede han. »Giinter! Hvordan går det<br />
dig? Jeg har ikke set dig længe?« spurgte <strong>jeg</strong> ham. Så rettede<br />
han sig op og erklærede: »Mit valgsprog er: Jeg gør ret og<br />
frygter ingen. Og skulle der være noget i mit liv, som ikke<br />
er rigtigt, og skulle der være en Gud, så vil <strong>jeg</strong> som en ærlig<br />
mand svare for det hos Gud. Men <strong>jeg</strong> behøver ingen syndebuk<br />
i <strong>Jesus</strong>, som dør for mig.« I ånden ser <strong>jeg</strong> millioner af<br />
mænd bag ham, der tænker ligeså: »Jeg gør det rette, og <strong>jeg</strong><br />
kan svare for mit liv over for Gud.«<br />
Kære ven, vi kan ikke kræve nogen ret over for Gud. Og<br />
<strong>jeg</strong> ved, at netop ved at kræve ret over for Gud kommer<br />
vi i endnu større livsfare! Du kan være helt sikker på, at<br />
vi alle kommer for Guds domstol! Og <strong>jeg</strong> må advare dig.<br />
Jeg får kuldegysninger, når <strong>jeg</strong> tænker på, hvordan mennesker<br />
går Guds domstol i møde!<br />
Vi ved i grunden alle sammen, at vores selvretfærdighed<br />
- »Jeg gør ret og frygter ingen« - ikke holder ret længe.
Guds dom kommer! Og da vil hele vores egen retfærdighed<br />
forgå som dug for solen!<br />
Nu ved <strong>jeg</strong> godt, at dette budskab er upopulært i dag.<br />
Når <strong>jeg</strong> taler om dette: »Uden omvendelse til <strong>Jesus</strong> kommer<br />
du i Helvede«, så får <strong>jeg</strong> leende til svar: »Helvede! Det er<br />
et middelalderligt begreb. Det findes da ikke!« Når <strong>jeg</strong> hører<br />
det, kommer <strong>jeg</strong> altid til at tænke på en historie, som <strong>jeg</strong><br />
må fortælle jer.<br />
Det var under krigen. Jeg skulle ud på besøg. Mens <strong>jeg</strong> var<br />
undervejs kom et luftangreb. Jeg for ned i den nærmeste<br />
bunker og ventede til skyderiet var forbi. Så gik <strong>jeg</strong> videre<br />
og kom til den bebyggelse, hvor <strong>jeg</strong> skulle på besøg.<br />
Bebyggelsen stod endnu! Men <strong>jeg</strong> fandt vel 20 huse i bebyggelsen<br />
helt forladte. Jeg tænkte: Du drømmer! Husene<br />
står her - men alle mennesker er forsvundet!«<br />
Jeg mødte en vagt og spurgte ham: »Hvorfor er alle<br />
mennesker forsvundet?« Han sagde ikke noget, tog mig<br />
bare ved armen og førte mig ind i et af husene i bebyggelsen<br />
og ledte mig hen til vinduet. Og der så <strong>jeg</strong> det: Husene stod<br />
i en ring om en stor græsplæne - og midt på græsplænen lå<br />
en enorm bombe, så stor som kedlen i et damplokomotiv.<br />
Jeg sagde: »En forbier!« »Nej,« sagde vagten, »det er ingen<br />
forbier! Det er en bombe <strong>med</strong> tidsindstilling!« Det var en<br />
særlig bombe. Den eksploderede ikke ved nedslaget, men
måske 5 eller 20 timer senere. Når alle folk er kommet<br />
tilbage fra bunkerne, sprænger bomben.<br />
»Alle er flygtet,« fortsatte han. »Hører du ikke, hvordan<br />
den tikker?« Jo, sandelig kunne man høre tidsindstillingen<br />
tikke. Og hvert minut kunne bomben eksplodere. »Kom,«<br />
sagde vagten, »her er ikke særlig hyggeligt!« Vi gik et stykke<br />
tilbage og stillede os under noget for at have lidt beskyttelse,<br />
hvis bomben eksploderede. I det øjeblik så <strong>jeg</strong> et komisk<br />
billede. En sværm af spurve kom flyvende - og landede stille<br />
og trygt på bomben. En sad endda på tænderen. Jeg råbte:<br />
»Væk! Det er farligt!«<br />
Men det var som om spurvene råbte tilbage: »Ha, ha,<br />
vi er oplyste. Hvem tror mere på bomber! Totalt ufarlige!«<br />
Så dumt spotter mennesker nu til dags. Gud har allerede<br />
talt meget alvorligt <strong>med</strong> os gennem sit ord og gennem<br />
historien, også <strong>med</strong> vores folk. Og Guds Søn er kommet,<br />
har ladet sig korsfæste og er opstået fra døden. Så kan<br />
dog alle forstå, at Gud eksisterer, og at han er en hellig<br />
Gud! Men hvis én kommer og siger: »I er i livsfare! I må<br />
søge frelse!«, så ler folk og siger: »Ha, ha, det er der da<br />
ingen, der tror på mere!«<br />
Bibelen kan også være meget hånlig. Hele ateismen og<br />
gudsfornægtelsen behandler den kun en gang og kun i én<br />
sætning. Da siger den: »Tåberne siger ved sig selv: »Gud
er ikke til!« Sådan taler Bibelen om ateismen. Og så er det<br />
sagt, og mere har Bibelen ikke at sige om den.<br />
{2} Livet reddes<br />
Gud har allerede én gang sendt en skrækkelig dom over<br />
menneskeheden. Dengang blev kun én mand og hans<br />
familie reddet. Manden hed Noa. Ham havde Gud forklaret,<br />
hvordan han skulle bygge en ark, inden dommen<br />
kom. Kender du historien om syndfloden? Hvis du ikke<br />
kender den, <strong>skal</strong> du bare indrømme det. - Før dommen<br />
kom, befalede Gud Noa: »Gå ind i arken, du og dit hus!«<br />
Noa gik ind og Gud lukkede bag ham.<br />
Ser du: Verden går mod Guds dom. Og der er en ark: nåden,<br />
som bliver tilbudt os i <strong>Jesus</strong>. Han kom fra Guds verden<br />
ind i vores elendige verden. Han døde for os på korset!<br />
— Hører du: Selvom du ikke forstår meget af det, så må<br />
du dog begribe, at når Gud lader sin Søn dø en grufuld<br />
død på korset, må det også være en forløsning, der kan<br />
frelse selv den største synder! — Han opstår fra de døde.<br />
Han råber til os gennem den hellige Ånd: <strong>Jesus</strong> er arken!<br />
Derfor, som Gud dengang sagde til Noa: »Gå ind i arken,<br />
du og dit hus!«, sådan beder han dig nu gennem mig: Gå<br />
ind i Jesu Kristi nåde! Tag skridtet ind i Guds fred! Bryd<br />
<strong>med</strong> alt, som holder dig tilbage! Sig til din frelser:<br />
0
»Her kommer en meget stor synder.« Læg al din skyld under<br />
hans kors! Tro, at hans død gælder for dig! Sig til ham:<br />
»Herre, <strong>jeg</strong> giver dig hele mit liv.« Det er at gå ind i arken.<br />
»Giv agt! Livsfare!« Hvor mange af os går ikke totalt<br />
uomvendte og ubeskyttede frem mod Guds dom! Den store<br />
nåde er her. Og tro er at tage et skridt fra Guds dom ind<br />
i Jesu nåde. Dette skridt er ikke barnemad. Men det betyder<br />
frelse fra livsfaren!<br />
Den kendte missionsleder Albert Hoffmann, pionermissionær<br />
på Ny Guinea, fortalte mig engang en historie,<br />
som <strong>jeg</strong> aldrig har glemt. Jeg havde sagt til ham: »Broder<br />
Hoffmann, <strong>jeg</strong> må kæmpe sådan for min kristentro. Det er<br />
ikke let, heller ikke for en præst, at høre <strong>Jesus</strong> til i en verden,<br />
som tjener Djævelen og fornægter Helvede.«<br />
»Så vil <strong>jeg</strong> fortælle dig noget«, begyndte han, »vi havde<br />
på Ny Guinea den skik, at indbyggerne, når de ville være<br />
kristne, fik undervisning, for at de skulle lære <strong>Jesus</strong> rigtigt<br />
at kende. En søndag blev de så døbt. Det var altid en stor<br />
fest. Også mange hedninger kom. Men det afgørende skete<br />
altid aftenen i forvejen. Et stort bål blev tændt. Dåbskandidaterne<br />
trådte hen til det. I armene havde de alle<br />
deres redskaber fra afgudsdyrkelsen: Renselsesting, gudebilleder,<br />
amuletter. De trådte hen til ilden - og s<strong>med</strong> disse<br />
tegn på deres gamle liv i de blussende flammer.
Engang betragtede <strong>jeg</strong> en ung kone. Hun trådte også hen<br />
til bålet <strong>med</strong> hånden fuld af gudebilleder og amuletter.<br />
Men i det øjeblik, hvor hun <strong>skal</strong> smide tingene, kan hun<br />
ikke. Hun tænkte nok: ‘Det her har mine forfædre levet<br />
<strong>med</strong>. Hele min historie er forbundet <strong>med</strong> dette. Det kan<br />
<strong>jeg</strong> jo ikke skille mig af <strong>med</strong>.’ Hun går tilbage. Men så falder<br />
det hende ind: ‘Men så kan <strong>jeg</strong> ikke tilhøre <strong>Jesus</strong>.’ Der<strong>med</strong><br />
går hun igen tre skridt frem, men kan igen ikke skille sig<br />
af <strong>med</strong> sine ting og går endnu en gang tilbage. Så gik <strong>jeg</strong><br />
hen til hende,« fortalte missionsleder Hoffmann videre,<br />
»og sagde: ‘Det er for svært for dig. Overvej det hellere<br />
endnu en gang. Du kan jo melde dig til næste dåbshold igen.’<br />
Hun overvejede det et øjeblik, tog så hurtigt tre skridt frem,<br />
s<strong>med</strong> tingene i ilden og faldt besvimet sammen.«<br />
Og <strong>jeg</strong> glemmer ikke, hvordan missionsleder Hoffman,<br />
strålede som en sejrherre, da han sagde til mig: »Jeg tror,<br />
at kun den, som selv har oplevet en omvendelse, forstår<br />
denne kones kamp.«<br />
Min ven, der er kun et skridt ind i arken! Ud af livsfaren<br />
- ind i Jesu arme. Men dette skridt er ikke let. Det betyder<br />
et brud <strong>med</strong> hele fortiden. Men mindre gør det ikke!<br />
Har <strong>jeg</strong> talt tydeligt? Det ryster mig stadig at se, hvor mange<br />
mennesker, der trods alle advarsler går mod den evige fordømmelse.<br />
Gud ønsker det ikke. Gud vil, at du <strong>skal</strong> frelses.
Derfor har han sendt sin Søn. Derfor har han betalt for<br />
din skyld. Nu behøver du kun at erkende din skyld og i<br />
tro tage imod Jesu betaling.<br />
Da <strong>jeg</strong> i Nazitiden engang blev anholdt af Gestapo, måtte<br />
<strong>jeg</strong> vente i et rum, hvor der stod høje arkivskabe. I skabene<br />
lå sagsmapper i stakkevis. Og ud fra hver journal hang en<br />
lille tunge. På denne tunge stod navne: »Meier, Karl« eller<br />
»Schulze, Friedrich«. Eftersom <strong>jeg</strong> måtte vente længe,<br />
takkede <strong>jeg</strong> Gud for, at <strong>jeg</strong> ikke behøvede at tilbringe mit<br />
liv mellem sådanne sagsmapper. Af kedsomhed begyndte<br />
<strong>jeg</strong> at læse navnene. »Meier, Karl«, »Schulze, Friedrich«.<br />
Pludselig læste <strong>jeg</strong>: »Busch, Wilhelm«! Der var en journal<br />
om mig! Med et slag var sagsmapperne ikke mere kedelige,<br />
det kan du nok forstå. Dér var mine sagsforløb. Jeg ville<br />
skrækkelig gerne have taget dem ud og set, hvad soldaterne<br />
havde skrevet om mig. Men det turde <strong>jeg</strong> ikke. Alligevel<br />
stod <strong>jeg</strong> dirrende foran den: »Min journal!«<br />
Og ser du: Sådan er det sket for mig <strong>med</strong> Jesu kors. Der var<br />
tider i mit liv, hvor <strong>jeg</strong> ikke kunne forestille mig noget mere<br />
kedeligt end kristendommen, og hvor ethvert maleri var<br />
mere interessant for mig. Indtil den dag, da <strong>jeg</strong> for første<br />
gang rigtigt så Jesu kors: »Her handler det om mine sagsmapper!<br />
Han er død for min skyld, og for at <strong>jeg</strong> skulle kunne<br />
frelses!« Siden dengang har Jesu kors været det mest
interessante for mig. Se på den mand <strong>med</strong> tornekronen!<br />
Han er den store livredder. Der på korset frelste han dit<br />
og mit liv. Det angår dig, også selvom du ikke ved det!<br />
{3} Fra døden til livet<br />
»Giv agt! Livsfare!« Jeg vil vise dig endnu en side af disse<br />
ord. Da de gik igennem mit hoved: »Giv agt! Livsfare! Stop!<br />
Menneske, omvend dig! Søg din frelser!« tænkte <strong>jeg</strong> også:<br />
»Det er egentlig kun den, der lever, som kan være i livsfare.«<br />
Hvis en bus styrter ud over en skrænt, men alle som sidder<br />
indeni er døde, så er de ikke i livsfare. Forstår du, hvad<br />
<strong>jeg</strong> mener?<br />
Og nu må <strong>jeg</strong> sige det på denne måde: Du befinder dig<br />
i fare for, at du aldrig kommer til Livet, at du går død<br />
igennem verden og til sidst bliver forkastet som død!<br />
Udtrykker <strong>jeg</strong> mig tydeligt nok? Den livsfare, som <strong>jeg</strong> ser<br />
for dig er, at du <strong>skal</strong> gå glip af Livet.<br />
Bibelen siger helt tydeligt: »Den, der har Sønnen, har<br />
livet; den, der ikke har Guds søn, har ikke livet.«<br />
For nylig mødte <strong>jeg</strong> en lærer i frem<strong>med</strong>sprog fra Berlin.<br />
»Undskyld mig,« sagde <strong>jeg</strong> til hende, »en præst må godt<br />
være uhøflig engang imellem. Mit spørgsmål er: Hvor<br />
gammel er du?«<br />
Hun svarede uden nølen: »8 år!« - »Et øjeblik!« <strong>jeg</strong> studsede<br />
lidt, »8 år? Du er lærer i tre frem<strong>med</strong>sprog - og 8 år gammel?«
Da lo hun og forklarede: »For 8 år siden fandt <strong>jeg</strong> <strong>Jesus</strong>.<br />
Da begyndte livet. Før var <strong>jeg</strong> død.«<br />
Jeg blev forbavset: »Det er sjovt sagt!« Og så sagde hun<br />
til mig: »Den, der har Sønnen, har livet; den, der ikke har<br />
Guds søn, har ikke livet.« Og hun fortsatte: »Ser du, før<br />
havde <strong>jeg</strong> ingen frelser, intet rigtigt liv. Dengang tjente<br />
<strong>jeg</strong> bare penge og morede mig, men liv var det ikke!«<br />
Er det ikke en dristig påstand? Den, der ikke beslutter<br />
sig til at overgive sig til <strong>Jesus</strong>, har overhovedet intet liv.<br />
Ja, uden <strong>Jesus</strong> har vi slet ingen anelse om livet. Kun den,<br />
som har Guds Søn, har livet.<br />
Der kom for år tilbage en ung mand til mig. Jeg spurgte:<br />
»<strong>Hvad</strong> vil du?« »Det ved <strong>jeg</strong> heller ikke!« svarede han,<br />
»Det eneste <strong>jeg</strong> ved er, at det ikke er noget liv, <strong>jeg</strong> fører!«<br />
Overrasket forhører <strong>jeg</strong> mig: »Hvordan mener du? Du har<br />
en god stilling som finmekaniker og tjener mange penge?«<br />
»Det er ikke et liv! Mandag finmekaniker, tirsdag finmekaniker,<br />
onsdag finmekaniker, torsdag finmekaniker,<br />
fredag finmekaniker, lørdag fodbold og søndag biograf og<br />
piger, mandag finmekaniker, tirsdag finmekaniker, onsdag<br />
finmekaniker, torsdag finmekaniker, fredag finmekaniker,<br />
lørdag fodbold og søndag biograf og piger. Det er jo intet liv!«<br />
»Unge mand,« sagde <strong>jeg</strong>, »det har du ret i. Du er allerede<br />
nået langt, når du har forstået, at det ikke er noget liv.
Jeg vil sige dig, hvad Livet er: I mit liv skete der et vældigt<br />
omsving. <strong>Jesus</strong> fandt mig. Han, som er død for mig og er<br />
opstået igen. Han blev min frelser. Da det gik op for mig,<br />
gav <strong>jeg</strong> ham mit liv. Og tænk dig: siden da har <strong>jeg</strong> haft livet!«<br />
Den unge fandt det også. For nyligt mødte <strong>jeg</strong> ham igen<br />
i Freiburg. »Nå,« spurgte <strong>jeg</strong> ham, »hvordan er det? Er det<br />
nu et liv?« Han svarede strålende: »Ja, nu er det et liv!«<br />
Han er nu meget levende. Han har fundet livet i <strong>Jesus</strong>.<br />
Forstår du? Du er i livsfare for så vidt, at livet kan passere<br />
forbi dig, uden at du får del i det. Du hører ganske vist<br />
om kristendommen, men har dog ikke fundet din frelser.<br />
Jeg har en ven, som er sælger. For nylig var han på besøg<br />
hos en fabrikant. Denne fabrikant havde en flot villa i en<br />
vidunderlig have. Der var omkring 100 gæster. Midt i festlighederne<br />
møder min ven værten og siger til ham: »Hvor<br />
har du det godt! Du er som en konge, sådan et hus! Og en<br />
stor fabrik! En god kone og henrivende børn!« Fabrikanten<br />
svarede: »Ja, du har ret, det går mig godt.« Pludselig blev<br />
han meget alvorlig og sagde: »Men spørg mig ikke, hvordan<br />
det er herinde.« Han pegede på sit hjerte.<br />
Når <strong>jeg</strong> går på gaden, tænker <strong>jeg</strong> ofte: Hvis alle mennesker<br />
var ærlige, så blev de stående og sagde: »Spørg mig ikke,
hvordan det ser ud herinde, her i mit hjerte.« Der er ingen<br />
fred. Tankerne anklager dem. Skylden plager dem.<br />
Og ser du: Der er kun én, som kan helbrede os. Tænk bare:<br />
Gud ser vores elendighed. Vi kan ikke komme herfra til Gud.<br />
Men på grund af sin store kærlighed kom Gud til os i <strong>Jesus</strong>.<br />
Det er det fantastiske budskab, <strong>jeg</strong> <strong>skal</strong> forkynde: »Så højt<br />
elskede Gud verden ... «<br />
Jeg har ikke elsket verden; <strong>jeg</strong> har været <strong>med</strong> til at skære<br />
den igennem på kryds og tværs <strong>med</strong> jernbaneskinner og<br />
fyldt den <strong>med</strong> skidt, ondskab og dumhed. Men denne verden<br />
elskede Gud. Her må min forstand stå af.<br />
»For således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne<br />
søn, for at enhver, som tror på ham, ikke <strong>skal</strong> fortabes, men<br />
have evigt liv.« Sig mig: <strong>Hvad</strong> mere <strong>skal</strong> Gud gøre for dig,<br />
end det, at han lod sin Søn dø, for at du skulle have livet?!<br />
Jeg vil slutte <strong>med</strong> en god historie: Efter en prædiken kom<br />
en ung mand til den store engelske vækkelsesprædikant<br />
Charles Haddon Spurgeon og sagde: »Hr. prædikant, du<br />
har ret, <strong>jeg</strong> vil også finde manden på Golgata og blive et<br />
Guds barn. Jeg vil omvende mig en dag.« »En dag?« spurgte<br />
Spurgeon. »Ja, senere.« »Senere? Hvorfor ikke i dag?«<br />
Så forklarede den unge en smule forlegen: »Jeg vil gerne<br />
i Himmelen, og derfor må <strong>jeg</strong> omvende mig til <strong>Jesus</strong>,<br />
men først vil <strong>jeg</strong> lige have lidt mere ud af livet.«
Da lo Spurgeon højt og sagde: »Unge mand, du er ikke<br />
særlig krævende. At ville have »lidt mere ud af livet«, det<br />
er for lidt til mig. Jeg vil ikke have »lidt« ud af livet, men<br />
selve Livet. Og i min Bibel står (han slog op i Bibelen og<br />
fandt stedet): »<strong>Jesus</strong> siger: Jeg er kommet, for at de <strong>skal</strong><br />
have liv og have i overflod.«<br />
Når sådan et kapitel er slut, har <strong>jeg</strong> en følelse af, at <strong>jeg</strong> ikke<br />
har fået tingene sagt helt rigtigt. Derfor vil <strong>jeg</strong> gerne lige<br />
fortsætte lidt endnu.<br />
Gud lod <strong>Jesus</strong> dø på korset for os fortabte og fordømte<br />
syndere, for at vi her - her og nu - <strong>skal</strong> have Livet. Når <strong>jeg</strong><br />
vågner i morgen, så kan <strong>jeg</strong> synge af glæde over, at <strong>jeg</strong> er<br />
blevet Guds barn, fordi <strong>jeg</strong> i ham har Livet. Hører du: <strong>Jesus</strong><br />
er kommet, for at vi her <strong>skal</strong> have Livet og i evighed <strong>skal</strong><br />
blive reddet fra Guds dom - og have det evige liv.<br />
Så går man glad sin vej.<br />
Lad mig bruge et lille billede: Det var en novemberaften.<br />
Det skiftevis regnede og sneede. Vinden blæste og det var<br />
koldt. På vejen går to mænd. Den ene har ingen frakke,<br />
men har jakkens krave slået op. Han er ligeglad <strong>med</strong>,<br />
hvor gennemblødt han bliver og hvor han går hen, for han<br />
har intet hjem. Sådan går de fleste mennesker gennem
verden. De har intet mål. Hvor bærer det hen for dem?<br />
Det er trøstesløst ikke at have noget mål!<br />
Den ateistiske filosof Nietzche sagde engang i et digt:<br />
»Kragerne trækker mod byen, snart bliver det snevejr.<br />
Stakkels den, som ikke har noget hjem!« Har du heller<br />
ikke noget evigt hjem?<br />
Og så kommer den anden mand gående på landevejen.<br />
Han oplever den samme storm, det samme snavs, den<br />
samme regn og den samme sne. Men han fløjter en sang<br />
og går <strong>med</strong> raske skridt. Hvorfor? Han ser i det fjerne lyset<br />
fra sit hjem! Dér hører han hjemme. Dér er der varmt.<br />
Vejret og vejen gør ham ikke noget.<br />
Sådan går de mennesker gennem verden, som tilhører<br />
<strong>Jesus</strong>, og som i ham har livet både for tiden og evigheden.<br />
Jeg beder dig: Gud sagde til Noa: »Gå ind i arken!« Gå også<br />
du ind i det stille! Dér er <strong>Jesus</strong>! Du kan tale <strong>med</strong> ham.<br />
Og åben dit hjerte for ham!<br />
En spurgte mig engang: »Holder du ingen samtalemøder?«<br />
Jeg svarede: »Hvorfor skulle <strong>jeg</strong> det? Mennesker <strong>skal</strong> ikke<br />
tale <strong>med</strong> mig. De <strong>skal</strong> tale direkte <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>!« Det må du<br />
også gøre.
Kapitel 4:<br />
<strong>Hvad</strong> <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> gøre for at<br />
blive kristen?<br />
Jeg får en mængde breve <strong>med</strong> alle mulige spørgsmål. I et<br />
brev stod der for nylig: »Er det egentlig din egen mening,<br />
du forkynder, eller er det kirkens lære?« Til det kunne <strong>jeg</strong><br />
kun svare: »Det er Bibelens lære!« Det fik mig til at tænke,<br />
at hvis det er pastor Buschs mening, du læser, så bliver<br />
du snydt. Det får du ikke meget ud af. Du må høre Jesu<br />
stemme! <strong>Jesus</strong> kaldte sig »den gode hyrde«, og det er denne<br />
gode hyrdes stemme, du <strong>skal</strong> høre. Jeg kan i al min svaghed<br />
kun gøre mit til, at du hører Jesu stemme.<br />
Og når vi nu <strong>skal</strong> behandle temaet: »<strong>Hvad</strong> <strong>skal</strong> vi da gøre?«,<br />
så er det særligt vigtigt, at vi hører, hvad Herren <strong>Jesus</strong><br />
selv siger.<br />
{1} Forkast din forslidte vantro!<br />
Som mangeårig præst i storbyen har <strong>jeg</strong> hørt så mange indvendinger<br />
mod det bibelske budskab og mødt så megen let<br />
gennemskuelig vantro, at det første <strong>jeg</strong> vil sige til dig - og nu<br />
gælder det din sjæls frelse - er: Forkast din forslidte vantro!
I mellemkrigstiden havde <strong>jeg</strong>, foruden arbejdet som<br />
ungdomspræst, i en periode også præstetjenesten på et<br />
stort sygehus. En dag stod <strong>jeg</strong> foran døren til en sygestue<br />
i den mere private afdeling og skulle lige til at banke på.<br />
En ung sygeplejerske kommer ned ad gangen og siger<br />
lidt forpustet: »Undskyld, men gå ikke ind i på den stue,<br />
præst.« »Men hvorfor dog ikke?« spurgte <strong>jeg</strong>. »Denne mand<br />
har meget energisk bedt sig fri for ethvert besøg af præsten!<br />
Han ønsker absolut ikke, at du kommer ind til ham! Han<br />
vil smide dig ud!« Hun pegede på navneskiltet på døren,<br />
og <strong>jeg</strong> læste navnet på en velkendt forretningsmand,<br />
som <strong>jeg</strong> genkendte fra hans reklamer.<br />
»Kære sygeplejerske« sagde <strong>jeg</strong>, »<strong>jeg</strong> har efterhånden<br />
fået nerver som ståltråd!« - og bankede på. »Kom ind!«<br />
råbte en kraftig herrestemme. Jeg gik ind i værelset.<br />
I sengen lå en gammel mand <strong>med</strong> gråt hår. »Goddag,«<br />
sagde <strong>jeg</strong>, »<strong>jeg</strong> er pastor Busch!« »Åh,« svarede han, »<strong>jeg</strong><br />
har hørt meget om dig, kom bare nærmere!« Jeg glædede<br />
mig over den gode velkomst. Men så fortsatte han:<br />
»Men lad mig i fred <strong>med</strong> din kristendom!« »Hvilken skam!«<br />
sagde <strong>jeg</strong> <strong>med</strong> et smil, »det var ellers præcis, hvad <strong>jeg</strong> ville<br />
tale <strong>med</strong> dig om!« »Udelukket!« afslog han, »det kan der<br />
ikke være tale om. Jeg er fuldstændig færdig <strong>med</strong> kristendommen!<br />
Forstår du: Som dreng blev <strong>jeg</strong> tvunget til at<br />
terpe salmevers. Og når <strong>jeg</strong> ikke kunne dem, fik <strong>jeg</strong> prygl.
Som voksen sammensatte <strong>jeg</strong> min egen livsanskuelse,<br />
<strong>med</strong> Darwin, Häckel og Nietzsche som de bærende søjler.«<br />
Jeg så rødt! Da <strong>jeg</strong> desværre ret let bliver oprørt, gik <strong>jeg</strong><br />
løs på ham: »Hør nu her, gamle mand! Når en pubertetsdreng<br />
fortæller mig, at han fx har gjort Nietzsche til sin<br />
store profet, så smiler <strong>jeg</strong> og tænker: »Ja, ja, det er et<br />
overgangs-fænomen. Du finder snart ud af, at de moderne<br />
filosoffer ikke engang selv tror på deres gamle profeter<br />
mere.« Men når <strong>jeg</strong> møder en gammel mand som dig, der<br />
står ved grænsen til evigheden og siger sådan noget til mig,<br />
så er det forfærdeligt! Du er dødssyg. Vil du, når du står foran<br />
Gud, træde frem <strong>med</strong> din livsanskuelse? Jeg beder dig!!«<br />
Forskrækket ser han på mig. Tonen er tydeligvis ny for<br />
ham. Da falder det mig ind, at sådan taler man ikke på et<br />
sygehus, her <strong>skal</strong> man gå på listefødder. Og i det samme<br />
får <strong>jeg</strong> stor <strong>med</strong>lidenhed <strong>med</strong> denne stakkels mand.<br />
Jeg skifter om på stedet og fortæller ham - på trods af hans<br />
tidligere afvisning - om <strong>Jesus</strong>, som også vil være hans<br />
gode hyrde.<br />
Han sukker stille: »Ja, det ville være godt! Men hvad<br />
<strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> så gøre <strong>med</strong> hele min livsanskuelse? Skal <strong>jeg</strong> kaste<br />
alt det over bord, som <strong>jeg</strong> har troet på et helt liv?«<br />
»Ja, lige præcis!« råber <strong>jeg</strong> glad. »Kære mand, smid alt<br />
det over bord, som du ikke kan bruge, når du står ansigt<br />
til ansigt <strong>med</strong> evigheden. Smid det væk, hellere i dag end<br />
i morgen! På din let gennemskuelige vantro kan man
hverken leve eller dø salig. Og kast dig så i Guds Søns åbne<br />
arme, han, som døde for dig og købte dig fri. Denne frelser<br />
vil også være din frelser!«<br />
Så kom sygeplejersken. Hun undrede sig over at finde<br />
os i fortrolig samtale. Så vinkede hun mig ud. Jeg forstod,<br />
det var tid til at gå. Jeg trykkede den gamle mand fast i<br />
hånden og forlod stille værelset. Jeg ved ikke, om han tog<br />
imod det. Om natten døde han.<br />
Da gik det op for mig i al sin gru, hvordan selv uddannede<br />
mennesker livet igennem påberåber sig Darwin, Häckel<br />
og Nietzsche - og <strong>med</strong> den forslidte vantro holder sig væk<br />
fra deres evige frelse. Derfor vil <strong>jeg</strong> som det allerførste sige:<br />
Smid alle dine let gennemskuelige og forslidte argumenter,<br />
som du begrunder din vantro <strong>med</strong>, over bord! Væk <strong>med</strong><br />
dem! De er ikke en krone værd. I Bibelen står: »For der er<br />
én Gud og én formidler mellem Gud og mennesker, mennesket<br />
Kristus <strong>Jesus</strong>.«<br />
En dag sad <strong>jeg</strong> over for en mand, der var stor som et trefløjet<br />
garderobeskab. Jeg kalder ham altid for Rundhals<br />
for mig selv, fordi han havde en trøje <strong>med</strong> rund hals på<br />
- men han hed selvfølgelig noget helt andet. Hans kone<br />
døde under bombardementerne. To sønner var faldet<br />
i krigen. En stakkels mand! Og så besøgte <strong>jeg</strong> ham.
Jeg havde knap nået at sætte mig ned, så begyndte han:<br />
»Præst, hold dig langt væk fra mig <strong>med</strong> din kristendom!<br />
Jeg har været alt for meget igennem, <strong>jeg</strong> kan ikke tro mere.<br />
Jeg har oplevet for meget. Folk kan sige, hvad de vil, <strong>jeg</strong><br />
tror ikke mere!« Så måtte <strong>jeg</strong> le og sagde: »Det kan <strong>jeg</strong> ikke<br />
forestille mig! Sig mig, hr. Rundhals, kører du aldrig <strong>med</strong><br />
tog?« »Jo.« Jeg sagde: »Så går du forhåbentlig hver gang<br />
frem til lokomotivføreren og kræver, at han <strong>skal</strong> vise dig<br />
sit kørekort?« »Nej, nej!« mente han, »man må vel kunne<br />
stole på, at jernbanens lokomotivførere ...« »Hvordan kan<br />
det være?« spurgte <strong>jeg</strong>, »stiger du på toget uden først at<br />
forsikre dig om, at manden i førerhuset nu også kan køre?!<br />
Du overlader dit liv til fyren uden at have nogen garanti?!<br />
Hør nu, det kalder <strong>jeg</strong> tro, hr. Rundhals, at betro nogen sit<br />
liv. Fra nu af kan du ikke mere sige: »Jeg tror ikke på nogen,«<br />
men du må sige: ‘Jeg tror ikke på nogen — undtagen på<br />
jernbanens lokomotivførere.’ »Ja ...«<br />
Jeg spurgte videre: »Hr. Rundhals, går du nogen sinde<br />
på apoteket?« »Ja,« fortalte han, »<strong>jeg</strong> har altid hovedpine,<br />
og <strong>jeg</strong> henter min <strong>med</strong>icin mod migrænen på apoteket.«<br />
»Men, hr. Rundhals,« sagde <strong>jeg</strong>, »apotekere sælger også gift.<br />
Så du lader vel din <strong>med</strong>icin undersøge nøje, før du tager<br />
den?« »Nej, præst,« svarede han, »sådan en autoriseret<br />
apoteker forstår sig jo på det, han bedrager mig da ikke!«<br />
»Nå??« <strong>jeg</strong> undrede mig, »du tager det uden at undersøge<br />
det? Du betror dit liv til apotekeren? Du spiser hans
<strong>med</strong>icin, simpelthen i tillid til, at det er det rigtige? Det<br />
kalder <strong>jeg</strong> tro! Kære hr. Rundhals, sig aldrig mere, at du<br />
ikke tror på nogen, sig hellere: ‘Jeg tror ikke på nogen<br />
- undtagen lokomotivførere og apotekere.’«<br />
Og sådan fortsatte <strong>jeg</strong>. Der kom hele tiden mere frem.<br />
Og så vidnede <strong>jeg</strong> for ham: »Ser du, en dag i mit liv kom<br />
den ene til mig, som er udsendt fra Gud, som er opstået<br />
fra døden, og som har naglemærker i sine hænder, der<br />
fortæller, at han har elsket mig til døden. Ingen i verden<br />
har gjort så meget for mig, som <strong>Jesus</strong> har. Ingen er så troværdig<br />
som <strong>Jesus</strong>. Tror du, at <strong>Jesus</strong> nogen sinde har løjet?«<br />
»Nej!« »Undskyld, men det vidnesbyrd ville <strong>jeg</strong> ikke give<br />
nogen andre — kun <strong>Jesus</strong>! Og da <strong>jeg</strong> blev klar over det,<br />
sagde <strong>jeg</strong>: ‘Så vil <strong>jeg</strong> betro mit liv til <strong>Jesus</strong>!’« Så spurgte<br />
han: »Er det så enkelt?« og <strong>jeg</strong> sagde: »Så enkelt er det,<br />
hr. Rundhals. Så enkelt! Du tror på både den ene og den<br />
anden, undtagen den ene, som man virkelig kan stole på,<br />
ham vil du ikke tro. Smid nu din forslidte vantro over bord<br />
og giv dit liv til Herren <strong>Jesus</strong>!«<br />
Jeg sagde engang til hundrede unge: »Jeg vil give 5 millioner<br />
kroner til den, som kan finde én, som har fortrudt, at han<br />
tog imod <strong>Jesus</strong>!« Jeg har ingen million, men <strong>jeg</strong> kan roligt<br />
forsikre <strong>jeg</strong> om, at sådan et menneske ikke findes.<br />
Men <strong>jeg</strong> har mødt mange mennesker, der har fortrudt,<br />
at de ikke har taget imod <strong>Jesus</strong>!
Derfor: Opgiv din forslidte vantro. Tro på ham, som har<br />
gjort alt for dig. Det er en sag mellem dig og ham. Du må<br />
gå ind for dig selv og sige: »Herre <strong>Jesus</strong>, fra i dag af vil <strong>jeg</strong><br />
tilhøre dig.«<br />
{2} Opgiv din utrolige selvretfærdighed!<br />
I Bibelen står der: »Troværdigt er det ord og al modtagelse<br />
værd! For Kristus <strong>Jesus</strong> kom til verden for at frelse syndere.«<br />
Mange mennesker ser stort på dette vers og siger: »Jeg er<br />
da ingen synder, <strong>jeg</strong> er ingen forbryder!«<br />
Til dem siger <strong>jeg</strong> nu: Du lyver! Det <strong>skal</strong> du kunne stå<br />
foran Guds ansigt og sige: ‘Jeg er ingen synder! Jeg har<br />
holdt alle dine bud!’ Kan du virkelig sige det? Åh, hold nu<br />
op <strong>med</strong> denne utrolige selvretfærdighed, hvor du indbilder<br />
dig, at alt er i orden. Intet er i orden! Intet!<br />
Jeg havde for år tilbage en samtale <strong>med</strong> en ung mand på<br />
20 år, som <strong>jeg</strong> aldrig har glemt. En dag mødte <strong>jeg</strong> ham og<br />
sagde: »Min kære Heinz, <strong>jeg</strong> har ikke set dig til vores<br />
bibelstudier og i ungdomskredsen?« Han svarede: »Nej,<br />
forstår du, præst, <strong>jeg</strong> har i mellemtiden overvejet tingene<br />
lidt. Du taler hele tiden om <strong>Jesus</strong>, der er død for syndere.<br />
Men <strong>jeg</strong> behøver ingen syndebuk, som går i stedet for mig.<br />
Hvis <strong>jeg</strong> har gjort noget forkert, og hvis der er en Gud, så<br />
vil <strong>jeg</strong> også tage min straf for det. Men det er da latterligt,<br />
at <strong>jeg</strong> skulle behøve en frelser, som dør for mig!«
Jeg svarede ham: »Godt, min kære! Du vil altså kræve din<br />
ret over for den hellige Gud. Det kan du godt! Du kan<br />
skubbe <strong>Jesus</strong> væk og sige: »Jeg vil have min ret over for<br />
Gud! Men, min kære ven, du må lige gøre dig klart: I Frankrig<br />
bliver man dømt efter fransk lov, i England efter engelsk<br />
lovgivning og foran Gud efter Guds lov! Min ven, <strong>jeg</strong> håber<br />
for dig, at du ikke har overtrådt ét eneste af Guds bud,<br />
for så går du fortabt! Farvel!«<br />
»Et øjeblik,« sagde han. »Det kan ikke passe!« »Ha!«<br />
svarede <strong>jeg</strong>, »hvordan forestiller du dig den hellige Gud?<br />
Forestil dig, at <strong>jeg</strong> havde levet godt og ordentligt i 50 år<br />
og så i tre minutter stjålet et eller andet. Det bliver opdaget,<br />
og <strong>jeg</strong> kommer for en domstol. Jeg stiller mig foran dommeren<br />
og forklarer: ‘Hr. dommer, vær nu ikke så smålig!<br />
50 ordentlige, lovlydige år og kun tre minutters tyveri,<br />
det opvejer da hinanden! Du vil da ikke være så smålig,<br />
hr. dommer!’<br />
Kan du forestille dig det? Så vil dommeren svare: ‘Et<br />
øjeblik! Jeg taler ikke om dine 50 lovlydige år, men <strong>jeg</strong><br />
taler om de tre minutter, hvor du stjal. Loven anklager<br />
dig for det!’ Og når en jordisk dommer gør sådan, så vil<br />
Gud endnu mere gøre det!«<br />
Mener du, at du ikke er anklaget for Gud? Mener du, at du<br />
ikke behøver tilgivelse for synder? Mener du ikke, at du er<br />
en synder? Åh, opgiv din utrolige selvretfærdighed og søg
den Herre, der døde for dine synder på korset og i dit sted<br />
har betalt. Modtag ham, bekend dine synder for ham og<br />
sig: »Herre, <strong>jeg</strong> lægger mig og hele min uretfærdighed hen<br />
til dig! Nu behøver <strong>jeg</strong> din nåde! Vask mig ren <strong>med</strong> dit blod!«<br />
{3} Tag det afgørende skridt!<br />
Nu må <strong>jeg</strong> hellere fortælle endnu en historie for at gøre<br />
det tydeligt, hvad <strong>jeg</strong> mener.<br />
Det var i begyndelsen af Hitlertiden, at <strong>jeg</strong> fik noget at<br />
gøre <strong>med</strong> en »tingel-tangel-bærer«. »Tingel-tangel« kaldte<br />
de unge de ordener i sølv og guld, som de højere nazister<br />
bar på deres uniformer — som en anden påfugl! Jeg gik<br />
<strong>med</strong> angst og bæven hen til manden, for præster regnedes<br />
ikke for noget. Men overraskende nok s<strong>med</strong> manden mig<br />
ikke ganske simpelt ud igen, ja, han var endda venlig og<br />
hørte efter. Da vi var færdige, sagde <strong>jeg</strong>: »Hør engang, det<br />
er sjældent sket for mig, at en som dig har behandlet mig<br />
venligt. Det vil <strong>jeg</strong> gerne takke dig for! Og siden du har<br />
været så god mod mig, vil <strong>jeg</strong> give dig en stor gave. Jeg vil<br />
give dig mit budskab: »Så højt elskede Gud verden, at han<br />
gav sin enbårne søn, for at enhver, som tror på ham, ikke<br />
<strong>skal</strong> fortabes, men have evigt liv.«<br />
Da så han på mig og forklarede: »Du behøver ikke fortælle<br />
mig mere. Mine forældre er fromme, troende mennesker.<br />
Dit budskab kender <strong>jeg</strong> fra min barndom. Men ...« Han<br />
lagde et stort, hvidt papir på bordet, tog sin blyant i hånden
og slog en streg hen over papiret og fortsatte: »Ser du,<br />
præst, <strong>jeg</strong> kender det hele og <strong>jeg</strong> ved, at hvis <strong>jeg</strong> vil have<br />
det, så må <strong>jeg</strong> over sådan en grænse, som <strong>jeg</strong> har tegnet<br />
her, så må <strong>jeg</strong> tage et skridt over linjen. Jeg står der,« og<br />
der<strong>med</strong> viste han neden for linjen, »ved denne grænse.<br />
Men <strong>jeg</strong> må vove at tage det afgørende skridt over grænsen!«<br />
Og så sagde han lidt forlegen: »Men min samfundsmæssige<br />
placering tillader det ikke!«<br />
Så gik <strong>jeg</strong>, meget bedrøvet. Han er for længst død. Hans<br />
samfundsmæssige placering vil ikke frelse ham i evigheden!<br />
Men han havde forstået: »Hvis <strong>jeg</strong> vil ind i Guds rige, så må<br />
<strong>jeg</strong> taget et skridt over grænsen.«<br />
Har du mod til det? Åh, det betaler sig! <strong>Jesus</strong> venter dig<br />
<strong>med</strong> åbne arme! Tag det afgørende skridt over grænsen<br />
— ind i Jesu åbne arme!<br />
{4} Bryd <strong>med</strong> det, som du ved er synd!<br />
Jeg kender en mand, der lever i utroskab. Jeg har mødt<br />
ham og sagt til ham: »Du lever i utroskab! Du gør din kone<br />
ulykkelig! Du kommer i Helvede!« Så svarede han: »Sådan<br />
noget vrøvl! Nu <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> fortælle dig noget: Min kone forstår<br />
mig ikke ...« Og så fortalte han mig en lang historie,<br />
men han vidste alligevel godt: »Det er synd, det <strong>jeg</strong> gør.«<br />
Der er mennesker, der lever i strid <strong>med</strong> hinanden og<br />
siger: »Den anden begyndte!« Der findes faktisk kun stridigheder,<br />
som den anden har begyndt. Ingen mennesker har<br />
0
selv begyndt, vel? Men <strong>jeg</strong> må sige: I Guds øjne er strid<br />
og skænderier lige så alvorligt som mord! Hvorfor afslutter<br />
I det ikke?<br />
»<strong>Hvad</strong> <strong>skal</strong> vi da gøre,« spørger du. Det vil <strong>jeg</strong> sige dig:<br />
Bryd <strong>med</strong> den synd, du ved, du har!<br />
Gør det, at du tager en pause i dit liv og spørger dig selv:<br />
»<strong>Hvad</strong> i mit liv er ikke, som det <strong>skal</strong> være? <strong>Hvad</strong> burde<br />
<strong>jeg</strong> egentlig holde op <strong>med</strong> at gøre?«<br />
Du ved helt nøjagtigt, hvad det er. Tror du, <strong>Jesus</strong> giver<br />
dig sin nåde, for at du <strong>skal</strong> blive ved <strong>med</strong> at synde, helt<br />
bevidst? I Bibelen står der: »Omvend dig!« Den fortabte<br />
søn måtte forlade sit tidligere liv. Du må komme til <strong>Jesus</strong>,<br />
som du er: fuld af laster og vantro. Men derefter må du<br />
holde op <strong>med</strong> det, som fordærver dig, det, som du ganske<br />
udmærket ved, er synd!<br />
I de mange breve, som <strong>jeg</strong> hver dag får, sker det igen og<br />
igen, at mennesker hidser sig op og siger: »Det er for hårdt,<br />
det du siger! Det og det er ikke synd!« Og så bliver der ofte<br />
nævnt ting, som <strong>jeg</strong> slet ikke har sagt noget om. Det viser,<br />
hvordan vores bevidsthed gør oprør mod <strong>Jesus</strong> Kristus<br />
som Herre i vores liv.<br />
Hør her: Du kan ikke komme til levende tro og leve i en<br />
levende tro, hvis du ikke har mod til at give dit liv til
<strong>Jesus</strong> sådan, at du også holder op <strong>med</strong> det, du bør holde<br />
op <strong>med</strong>. Bryd <strong>med</strong> det, som du ved er synd!<br />
{5} Tal <strong>med</strong> Gud!<br />
Kan du bede? Du kan måske remse et vers op, men kan<br />
du bede? Mange har en forestilling om det at bede, som<br />
ville have fået nakkehårene til at rejse sig på mig - hvis<br />
<strong>jeg</strong> stadig havde haft nogen.<br />
For nylig var <strong>jeg</strong> i et hjem. Moderen sagde: »Ja, vi er<br />
også gode kristne. Kom her, min skat!« Og så udfordrede<br />
moderen sin 4-årige datter: »Du kan jo allerede bede! Bed<br />
nu en bøn, så præsten kan høre dig!« Og så begyndte barnet.<br />
Jeg afbrød det hurtigt: »Stop! Ikke: ‘bed nu en bøn, så<br />
præsten kan høre dig,’ for alt i verden, lad være! Det er<br />
da ikke bøn!«<br />
At bede er at tale <strong>med</strong> den levende Gud, som er til stede<br />
i <strong>Jesus</strong> og øse ud af sit hjerte for ham. Har du nogensinde<br />
bedt sådan?<br />
En mand ved navn Robinson, en engelsk biskop, har skrevet<br />
en skrækkelig bog: »Gud er noget andet.« I den siger han,<br />
at det moderne menneske overhovedet ikke kan bede mere.<br />
Det tror <strong>jeg</strong>, han har ret i. Men det taler ikke mod det at<br />
bede, men imod det moderne menneske! Synes du ikke<br />
også? Men biskoppen vil nu lave om på hele kristendommen,<br />
fordi det moderne menneske ikke mere kan bede.
Jeg vil meget hellere sige: Lad det moderne menneske<br />
lære at bede igen!<br />
Prøv engang at bede! Sig bare: »Herre, lad mig finde dig!«<br />
eller: »Herre, frels også mig!« eller: »Herre, før mig til frelsende<br />
tro!« eller: »Tilgiv mig mine synder!« Men begynd!<br />
Man kan ikke bede smukt <strong>med</strong> det samme. Præster beder<br />
måske smukt - <strong>med</strong> en bog i hånden, som de læser af.<br />
Men det er slet ikke nødvendigt at bede smukt, når vi bare<br />
får begyndt at tale rigtigt <strong>med</strong> den levende Gud. Begynd<br />
bare, så <strong>skal</strong> du nok lære at bede!<br />
Tro er et <strong>jeg</strong>-du-forhold mellem min Herre og mig. Så hører<br />
samtalen <strong>med</strong>, ikke sandt? Jeg taler <strong>med</strong> ham - og han<br />
taler <strong>med</strong> mig! Og der<strong>med</strong> er <strong>jeg</strong> ved det næste punkt:<br />
{6} <strong>Læs</strong> i Bibelen!<br />
Hvordan taler Gud da <strong>med</strong> mennesker? Han taler gennem<br />
Bibelen. Derfor er du nødt til at begynde <strong>med</strong> at læse Bibelen.<br />
»Bibelen! I dag er der da ingen, der gider at læse Bibelen!«<br />
tænker du. Nej desværre! En forklarede mig engang: De<br />
kristne synger ofte Luther-sangen »Vor Gud han er så fast<br />
en borg«. Den slutter <strong>med</strong>: »Guds ord de nok <strong>skal</strong> lade stå.«<br />
Og så lader de det »stå« - på bogreolen! Og de tænker måske<br />
endda: »Der står den jo godt!« Men det var ikke sådan,<br />
Luther mente det!
Ofte når <strong>jeg</strong> kommer ind i et hjem, er der én, der siger:<br />
»Ja, præst, vi har endda en gammel Bibel fra 1722, som har<br />
været vores tipoldemors!« Og så kommer de <strong>med</strong> et møbel<br />
af en bibel, som der helt sikkert ikke er nogen, der læser i.<br />
Al respekt for gamle Bibler, men <strong>jeg</strong> anbefaler dig: Køb<br />
dig et lille Ny Testamente. Der er nogen, som er mindre<br />
end min hånd. Der findes faktisk henrivende udgaver af<br />
Det nye Testamente. Køb dig sådan en moderne udgave!<br />
Og afsæt dig så en bestemt tid hver dag, hvor du læser i den.<br />
Ganske enkelt for at høre. For der taler <strong>Jesus</strong> nemlig til dig.<br />
Måske er der passager, som du slet ikke forstår, men der<br />
<strong>skal</strong> du bare ganske roligt læse videre. Jeg plejer altid at<br />
forklare det sådan for mine unge:<br />
En landmand fra Brasilien fortalte mig engang, hvordan<br />
han fik foræret et stykke jord. Da han beså det første gang,<br />
måtte han konstatere, at det var et stykke urskov. Men han<br />
fældede træerne, gravede trærødder og store sten op. Og en<br />
dag var han kommet så langt, at han kunne spænde to okser<br />
for ploven og for første gang begynde at pløje. Da han havde<br />
pløjet tre meter, sad hans plov fast.<br />
<strong>Hvad</strong> gjorde han nu? Gik han hjem, hentede dynamit og<br />
sprængte sten, plov og okser i luften? Nej! Han førte ploven<br />
uden om den store sten og pløjede videre. Da han til sidst<br />
var færdig, så det temmelig sølle ud. Men han såede og<br />
tjente faktisk lidt på det. Og da han næste år pløjede,
var det lidt bedre. Han gravede endnu flere sten og flere<br />
rødder op, og det blev allerede meget bedre. Og tredje gang<br />
blev endnu bedre.<br />
Sådan må du læse Bibelen. Begynd nu. Og når der er noget,<br />
du ikke forstår, så spring det over til næste gang. Bare<br />
videre, videre. Snart kommer du til et ord i det første<br />
kapitel af Det nye Testamente, hvor der står: »han <strong>skal</strong><br />
frelse sit folk fra deres synder.« Så vil du sige: ‘Det forstår<br />
<strong>jeg</strong>! Det passer jo til mig!’ Sådan <strong>skal</strong> du lade Gud tale til<br />
dig gennem Bibelen. Hver dag må du tage dig lidt tid til<br />
Guds ord! Og bed så til ham: »Herre, giv mig lys, lad mig<br />
forstå det. Oplys mit hjerte, min forstand og min sjæl.«<br />
En ting til: Du <strong>skal</strong> ikke lade nogen rakke ned på Bibelen<br />
for dig! Bibelen er en storartet bog, ja, der findes ikke nogen<br />
mere aktuel og spændende bog end Bibelen!<br />
Som ung soldat i første verdenskrig lå <strong>jeg</strong> engang ved<br />
Verdun på vagt. Det var om aftenen. Skumringen var på<br />
vej. Jeg sad på randen af en kløft. Lige før det bliver rigtigt<br />
mørkt, ser <strong>jeg</strong> pludselig, hvordan et af fjendens feltkøkkener<br />
hurtigt passerer gennem et brandbælte i skoven. Vi havde<br />
slet ikke tænkt på, at man kunne køre gennem det brandbælte.<br />
Men dette feltkøkken, der ikke havde kunnet vente<br />
på mørkets frembrud, fortalte os: Her er fjendens stillinger<br />
på fremmarch! Da feltkøkkenet havde passeret, kom også
infanteri-forstærkning og ammunitions-kolonner gennem<br />
brandbæltet til fjendens lejr. Her var forsyningslinjen!<br />
<strong>Hvad</strong> gjorde vi så? Tænkte vi: »Brandbæltet må vi hellere<br />
skåne og passe på ikke at skyde derhen!«? Tværtimod:<br />
Hele natten holdt vi dette brandbælte under beskydning!<br />
Hør nu: Bibelen er forsyningslinjen, den vej, hvor forsyningerne<br />
og ammunitionen, hvor Guds forstærkninger<br />
kommer til de kristne. Og Djævelen er også så snu, at han<br />
sætter denne Guds vej under hård beskydning. Derfor<br />
bliver Bibelen »beskudt«. Fra det dummeste barn, der siger:<br />
»Pøh, sådan en bog!« til den klogeste professor, der mener<br />
at vide, at Bibelen kun er menneskeværk. Forstår du: Her<br />
kan man blive enige: Bibelen under bombardement. Men<br />
hvis du vil være et Guds barn og blive frelst, må du ikke<br />
bekymre dig om det. Lad ingen rakke ned på Bibelen for dig!<br />
Bibelen siger, at den er skrevet af mennesker, som var<br />
fyldt og ledet af Helligånden. Og hvis du læser i Bibelen,<br />
vil du snart mærke, at der er en anden, en guddommelig<br />
ånd i den.<br />
En klagede engang til mig: »Guds ord er så dødt for mig.<br />
Jeg vil så gerne blive frelst, men hans ord siger mig ingenting.«<br />
Jeg svarede: »Bed du Gud om Helligånden! Bed, hvis<br />
det er nødvendigt, et kvarter hver dag: ‘Herre giv mig din
Hellige Ånd, så <strong>jeg</strong> kan forstå dit ord, så <strong>jeg</strong> bliver levende<br />
i troen!’ Tro mig: Gud svarer dig, helt sikkert!«<br />
Og så kommer <strong>jeg</strong> til det sidste, som <strong>jeg</strong> vil sige til jer:<br />
{7} Gå derhen, hvor du kan høre Guds ord!<br />
Gå derhen, hvor du kan høre Guds ord klart. Jeg kommer<br />
ikke uden om at sige: Der findes i dag prædikestole, hvorfra<br />
man prædiker et fortyndet evangelium. Dér går <strong>jeg</strong><br />
ikke hen. Jeg har ingen interesse i saftevand, men <strong>jeg</strong> vil<br />
have evangeliets glædesvin!<br />
Du finder snart ud af, om det er det glade budskab, du<br />
får forkyndt eller ej. Overalt er der præster, prædikanter<br />
og folk, der kan forkynde evangeliet. Men gå ind under<br />
Guds ord. Hold dig til dem, der tør sige det under alle forhold!<br />
For nylig sagde en til mig: »Forstår du: <strong>jeg</strong> er individualist!«<br />
Jeg kan kun sige: »Du vil aldrig kunne blive stående<br />
i en levende tro, hvis du ikke holder sammen <strong>med</strong> andre<br />
kristne, og hvis du ikke går derhen, hvor Guds ord bliver<br />
forkyndt!«<br />
Jeg vil - til sidst - fortælle jer en historie om en gammel<br />
dame, som <strong>jeg</strong> har lært at kende. En ung mand sagde engang<br />
til mig: »Fortæl dog ikke historier om gamle damer!«<br />
Det var den unges mening. Men denne gamle dame har<br />
spillet en stor rolle i mit liv. Jeg mødte tre ingeniører efter
hinanden, som var kommet til tro på <strong>Jesus</strong> gennem hende.<br />
Jeg mærkede, at gennem denne dame var der udgået stor<br />
kraft, og <strong>jeg</strong> opsøgte hende, denne enke efter en minearbejder.<br />
Hun glædede sig over, at <strong>jeg</strong> kom, og fortalte mig,<br />
hvordan hun var kommet til tro. Hun boede i en forstad,<br />
som i dag er vokset sammen <strong>med</strong> Essen. Den hed Stoppenberg,<br />
men vi kaldte den »slumbakken«.<br />
En dag læste hun i avisen, at der skulle indsættes to<br />
nye præster i Paulus-kirken. Hun sagde til en veninde:<br />
»Der sker altid noget spændende i Essen, kom, lad os<br />
gå derhen!« Så gik de over markerne til Essen. Der var<br />
langt til Paulus-kirken. Da de ankommer, er den enorme<br />
Paulus-kirke allerede propfuld. De stiller sig nede bagest.<br />
Så bliver der ført en præst ind, som fik stor betydning i Essen:<br />
Julius Dammann.<br />
Kvinden fortalte: »Julius Dammann trådte op på prædikestolen,<br />
for første gang, og læste ordene: ‘Så højt elskede<br />
Gud verden, at han gav sin enbårne Søn, for at alle, som<br />
tror på ham, ikke <strong>skal</strong> fortabes, men have evigt liv.’ Og så<br />
bøjede han sig frem og sagde: ‘Af de hundrede tusinde ord<br />
i Bibelen frygter <strong>jeg</strong> intet som ordet fortabes. Man kan gå<br />
fortabt, Gud kan forlade os. Det er Helvede!’ Jeg stod som<br />
ung pige bagest i den store kirke. Jeg hørte ikke mere.<br />
Det slog ned i mig som et lyn: ‘Jeg er jo fortabt! Jeg har jo<br />
ingen fred <strong>med</strong> Gud. Jeg har ingen tilgivelse for mine synder!<br />
Jeg er ikke et Guds barn! Jeg er fortabt!’ Jeg gik hjem som<br />
i en drøm. Efter tre dage spurgte min far: ‘Er du syg?’«
Hun forsøgte at forklare forældrene det. Men de sagde:<br />
»Sådan noget vrøvl! Du har dårlige nerver!« Man vil aldrig<br />
rigtig kunne forklare mennesker den dødsangst, man føler<br />
når man ser, at »<strong>jeg</strong> er fortabt!«<br />
Jeg ønsker jer alt godt, men alligevel - eller måske derfor<br />
- ønsker <strong>jeg</strong> for jer, at I kommer til at opleve det at lære<br />
den Hellige Guds virkelighed at kende og vide: »Jeg er<br />
fortabt!« Hun fortalte videre: »Jeg gik rundt i fire uger<br />
og var fuldstændig ude af stand til noget som helst. Men<br />
så læste <strong>jeg</strong>, at præst Dammann skulle prædike igen.<br />
Jeg løb igen fra Stoppenberg til Essen. Så kom hun til<br />
Paulus-kirken. Dammann skulle prædike. Alle pladser er<br />
optaget, og hun må igen stå bagved. Og så beder hun endnu<br />
engang: »Et er nødvendigt, dette ene, lær mig at erkende<br />
det ...« Hun fandt den sang frem, der skulle synges. Og til<br />
sin store forbavselse var det netop: »Et er nødvendigt, dette<br />
ene.« Da tænkte hun: »Når alle beder sådan i sangen, så må<br />
der ske noget!«<br />
Og så steg pastor Dammann på prædikestolen og læste<br />
en tekst fra Johannes-evangeliet: »Jeg er døren. Den, der<br />
går ind gennem mig, <strong>skal</strong> blive frelst.«<br />
Hun fortalte: »Nu var det anden gang, <strong>jeg</strong> var i kirken og<br />
<strong>jeg</strong> hørte igen intet andet end disse ord, for i det øjeblik stod<br />
alt klart for mig: <strong>Jesus</strong>, den opstandne, er døren til livet!<br />
Jeg gik igennem den. Jeg hørte ikke mere af prædikenen,<br />
men dette var nok for mig. Jeg gik ind til Livet.«
Jeg fortæller ofte den historie, når <strong>jeg</strong> møder mennesker,<br />
som siger til mig: »Årh, <strong>jeg</strong> går ikke i kirke! Jeg kan ikke<br />
lide luften derinde. Jeg tager hellere ud i den grønne skov,<br />
hvor de små fugle synger, træerne bruser ...« Så svarer <strong>jeg</strong>:<br />
»Denne kvinde var aldrig kommet til levende tro, hvis hun<br />
ikke var kommet ind under Guds ord!«<br />
<strong>Hvad</strong> <strong>skal</strong> vi da gøre?<br />
d Opgiv din forslidte vantro.<br />
d Opgiv din utrolige selvretfærdighed!<br />
d Tag det afgørende skridt.<br />
d Bryd <strong>med</strong> det, du ved er synd.<br />
d Tal <strong>med</strong> Gud.<br />
d <strong>Læs</strong> i Bibelen og<br />
d Gå derhen, hvor du kan høre Guds ord!<br />
Jeg skulle besvare spørgsmålet: »<strong>Hvad</strong> <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> gøre for at<br />
blive kristen?« - og <strong>jeg</strong> har givet dig nogle vigtige svar.<br />
Men det er uhyre vigtigt for mig her til sidst <strong>med</strong> nogle<br />
få ord at sige det, som faktisk er det allervigtigste:<br />
Det afgørende er egentlig ikke, hvad vi gør - hvor vigtigt<br />
det end kan være. Det afgørende er det, som Gud har<br />
gjort for os - i <strong>Jesus</strong>. Det er det glade budskab, som <strong>jeg</strong><br />
har forkyndt dig: »<strong>Jesus</strong> har gjort alt for alle!« Han er<br />
0
kommet til os, er død for os, er opstået for os. Han sidder<br />
for os ved Guds højre hånd. Han er den gode hyrde, der<br />
gør alt for sine får.<br />
Salmisten i Salme 23 vidner: »Herren er min hyrde,<br />
<strong>jeg</strong> lider ingen nød.« Og så opremser han, hvor uendeligt<br />
meget den gode hyrde gør for ham. Ja, <strong>jeg</strong> ønsker, du også<br />
kunne sige: »Herren er min hyrde!«
Kapitel 5:<br />
Hvorfor tillader<br />
Gud det onde?<br />
Der sker forfærdelige ting i verden!<br />
Jeg gik engang på gaden i Essen, da en 16-årig dreng kom<br />
gående imod mig, helt ude af sig selv. Jeg kendte ham fra<br />
mit ungdomsarbejde og spurgte ham: »<strong>Hvad</strong> er der <strong>med</strong><br />
dig?« Han svarede: »Jeg blev slæbt hen til sygehuset og<br />
steriliseret, fordi min mor er jøde. Og da <strong>jeg</strong> kom hjem,<br />
var mine forældre væk.« Han så dem aldrig igen. Faderen<br />
blev anholdt og moderen sendt til Auschwitz i koncentrationslejr!<br />
Det eneste <strong>jeg</strong> kunne gøre var at skaffe drengen til<br />
Holland. Derfra kom han videre til Amerika. Men <strong>jeg</strong> bliver<br />
aldrig fri for billedet af den fortvivlede dreng: »Jeg blev<br />
slæbt hen til sygehuset og steriliseret, fordi min mor er<br />
jøde. Og da <strong>jeg</strong> kom hjem, var mine forældre væk.« Noget<br />
lignende skete <strong>med</strong> millioner!<br />
Så dukker spørgsmålet op: »Og Gud? Hvor er Gud henne?<br />
Har han slet ikke noget at sige til dette? Hvorfor tier Gud?«
I Köln trænger en forrykt mand ind i en folkeskole <strong>med</strong><br />
en flammekaster: 12 små børn dræbt! Endnu en gang<br />
kommer spørgsmålet: »Og Gud? Hvorfor tier Gud?«<br />
Eller <strong>jeg</strong> tænker på en ung mor, der har kræft. Langsomt<br />
og under skrækkelige smerter dør hun fra sine børn. Den,<br />
som gennemlever det, må spørge: »Og Gud? Hvorfor tier<br />
Gud?«<br />
Der er mange mennesker, som kunne fortælle sin historie<br />
og slutte <strong>med</strong> at spørge: »Hvor var Gud henne? Hvorfor<br />
tier Gud?«<br />
Vores kære tyske digter Friedrich Schiller har en gang<br />
digtet en »Sang til glæden«: »Glæde skønne guddoms-gnist,<br />
datter fra Elysium ...« I sangen er der en linje: »Broder,<br />
over stjernehimlen, må en kærlig fader bo.« Trods alt<br />
siger mennesker i dag: »Broder, over stjernehimlen, må<br />
en kærlig fader bo!«<br />
Den, som oplever, at det går ham sådan, at han må stille<br />
spørgsmålet: »Hvor er Gud? Hvorfor tillader Gud dette?<br />
Hvorfor reagerer han ikke på alle disse skrækkelige ting?«,<br />
kommer måske til et punkt, hvor denne farlige tanke<br />
dukker op: »Måske er der slet ingen Gud? Måske er<br />
Himmelen tom? Måske har ateisterne alligevel ret?«
Min ven, den, som kommer dertil, må forfærdes. Hvis det er<br />
rigtigt, at der ikke eksisterer nogen Gud, så er det frygteligt.<br />
Så er vi mennesker - vi udyr - helt alene. Så er vi som fortabte<br />
børn, som ikke kan finde vejen hjem. Ingen Gud! Det ville<br />
være forfærdeligt!<br />
Når nogen siger til mig: »Jeg er ateist!«, så siger <strong>jeg</strong>:<br />
»Du aner ikke, hvad du taler om! Intet over os! Helt alene<br />
og forladte! Kun os selv!«<br />
Intet er værre for menneskene end mennesket, ikke<br />
sandt? Romerne havde et ordsprog: »Homo homini lupus.«<br />
Det betyder: »Det ene menneske er den andens ulv« - forfærdeligt!<br />
Jeg kan umuligt sige dig, hvor mange gange <strong>jeg</strong> som præst<br />
har fået denne sætning at høre: »Hvordan kan Gud tillade<br />
alt dette? Hvorfor tier Gud om alt dette?« Og siden <strong>jeg</strong><br />
bliver spurgt så ofte, vil <strong>jeg</strong> nu svare på det.<br />
Men <strong>jeg</strong> må lige sige først: Jeg er ikke Guds privatsekretær.<br />
Han har ikke betroet mig sine planer eller dikteret dem<br />
for mig. Forstår du? Egentlig er det lidt dumt at stille<br />
spørgsmålet - som om vi kunne forstå Gud.<br />
En gud, som <strong>jeg</strong> kunne forstå, var højst en provst eller<br />
en biskop. Dem kan man forstå. Men en gud, som <strong>jeg</strong><br />
virkelig kan forstå, ville ikke være en gud. Gud siger et<br />
sted i Bibelen: » For jeres planer er ikke mine planer, og<br />
jeres veje er ikke mine veje, siger Herren.« Det er indlysende.
Men <strong>jeg</strong> har alligevel fået en indsigt gennem Bibelen og vil<br />
nu, så godt <strong>jeg</strong> kan, svare på spørgsmålet: »Hvorfor tier Gud?«<br />
{1} Et forkert spørgsmål<br />
Det må <strong>jeg</strong> sige allerførst: Spørgsmålet: »Hvorfor tier Gud?«<br />
er stillet forkert. Det er nemlig stillet, som om vi var i en<br />
retssal: På dommersædet sidder fru Jensen eller pastor<br />
Busch. Og på anklagebænken sidder Gud. Og så siger vi:<br />
»Tiltalte Gud, hvordan kan du tillade alt dette? Hvorfor<br />
tier du?«<br />
Jeg må sige det helt tydeligt: En sådan gud, der lader<br />
os sidde på dommersædet og selv sidder på anklagebænken,<br />
findes ikke!<br />
Jeg mindes en sjov scene fra min tid som ganske ung præst.<br />
Jeg var <strong>med</strong> mine 27 år lige kommet til Essen, da der udbrød<br />
en stor strejke blandt minearbejderne, som dengang<br />
virkelig satte sindene i kog.<br />
En dag kom <strong>jeg</strong> forbi en åben plads. Der stod en mand<br />
på en sæbekasse og råbte gevaldigt til nogle omkringstående.<br />
Han talte om sultne børn, udnyttelsesløn og<br />
arbejdsløshed. Pludselig ser han mig, genkender mig og<br />
brøler løs: »Ha, der har vi jo præsten, kom herhen engang!«<br />
Vel, en venlig indbydelse plejer <strong>jeg</strong> at tage imod. Så <strong>jeg</strong><br />
gik altså hen til folkemængden. Mændene gjorde plads
til mig, så <strong>jeg</strong> kom op foran taleren. Der stod nok 100<br />
minearbejdere omkring mig.<br />
Jeg var en smule underlig til mode. Jeg var ikke blevet<br />
forberedt på sådan en situation fra universitetet. Så gik<br />
han i gang: »Hør her, præst! Hvis der findes en gud, hvad<br />
<strong>jeg</strong> ikke ved, men det er da muligt, så vil <strong>jeg</strong>, når <strong>jeg</strong> dør,<br />
træde hen foran ham og sige,« og så skreg han: »Hvorfor<br />
har du tilladt, at mennesker sønderrives på slagmarkerne?!<br />
Hvorfor har du tilladt, at børn sulter, og andre smider<br />
maden væk, fordi de har for meget?! Hvorfor har du<br />
tilladt, at mennesker sygner hen af kræft?! Hvorfor?<br />
Hvorfor? Og så vil <strong>jeg</strong> sige til ham: ‘Du gud, forsvind!<br />
Væk <strong>med</strong> dig, forsvind!’«<br />
Sådan råbte manden. Så begyndte <strong>jeg</strong> også at råbe:<br />
»Helt rigtigt! Væk <strong>med</strong> den gud! Væk <strong>med</strong> den gud!«<br />
Pludselig blev det helt stille. Taleren stillede et forbavset<br />
ansigt op og sagde: »Et øjeblik! Du er jo præst! Du kan da<br />
ikke skrige: ‘Væk <strong>med</strong> den gud!?’<br />
Jeg svarede: »Hør engang! Den gud, som du kan træde<br />
frem for og bruge mund over for på den måde, den gud,<br />
som lader sig stille til ansvar over for dig, som du er dommer<br />
over, og han er din anklagede - den gud findes kun i din<br />
fantasi. Til ham kan <strong>jeg</strong> også kun sige: ‘Væk <strong>med</strong> den gud!’<br />
Væk <strong>med</strong> denne fjollede gud, som vores tid har lavet sig,<br />
den gud, vi anklager, skubber til side eller holder tilbage<br />
- helt efter vores forgodtbefindende! Den gud findes ikke!
Men <strong>jeg</strong> vil sige dig noget andet: Der findes en anden,<br />
virkelig Gud. For ham vil du stå som den anklagede. Du vil<br />
ikke engang kunne åbne munden, for han vil spørge dig:<br />
»Hvorfor har du ikke æret mig? Hvorfor har du ikke påkaldt<br />
mig? Hvorfor har du levet i urenhed? Hvorfor har<br />
du løjet? Hvorfor har du hadet? Hvorfor har du skændtes?<br />
Hvorfor har du ...«<br />
Sådan vil han spørge dig. Og ordene vil blive siddende<br />
i din hals! Af tusind spørgsmål vil du ikke kunne svare på<br />
ét eneste! Der findes ingen Gud, som vi kan sige til: »Væk<br />
<strong>med</strong> dig!« Men der findes en hellig, levende og virkelig Gud,<br />
der engang kan sige til os: »Væk <strong>med</strong> dig!«<br />
Det vil <strong>jeg</strong> også sige til dig: Når du i dag møder mennesker,<br />
der bebrejder Gud, at han kan tillade det ene eller det andet,<br />
så sig til dem: »Det ville være en fjollet, indbildt Gud, som<br />
vi kunne anklage! Der findes kun en hellig Gud, som anklager<br />
os, dig og mig!« Har du holdt Guds bud? <strong>Hvad</strong> forestiller du<br />
dig så? Gud tager det alvorligt <strong>med</strong> sine bud. Vi er den<br />
anklagede, ikke Gud.<br />
Det er det første, som <strong>jeg</strong> vil sige helt tydeligt:<br />
Hele spørgsmålet er stillet forkert.<br />
Og nu til det næste:
{2} Guds tavshed er hans dom<br />
»Hvorfor tier Gud?« Ja, Gud tier ofte. Og Guds tavshed<br />
er den forfærdeligste dom over os!<br />
Jeg er overbevist om, at der findes et Helvede. Men Helvede<br />
er sikkert ikke sådan, som det bliver fremstillet på mange<br />
billeder, at Djævelen brænder sjælene eller noget i den stil.<br />
Men <strong>jeg</strong> tror, at Helvede er, at Gud ikke har mere at sige<br />
til menneskene. Der kan de råbe til ham, de kan bede og<br />
de kan skrige - han svarer dem ikke mere.<br />
Den russiske digter Dostojewski har engang sagt: »Helvede<br />
er det sted, hvor Gud ikke mere ser.« Der, hvor vi er endegyldigt<br />
fri for ham, hvor vi virkelig er forladt af Gud.<br />
Ja, Guds tavshed er hans dom. Og ser du: Helvede begynder<br />
allerede her, når Gud tier.<br />
Lad mig fortælle dig en historie fra Bibelen: Der var to byer,<br />
Sodoma og Gomorra. Det var højt kultiverede byer <strong>med</strong><br />
en forfinet civilisation. Man fornægtede ikke Gud. Der var<br />
faktisk også nogle præster, nogle stakler. Men man tog<br />
simpelthen ikke Gud alvorligt. Måske ulejligede man sig<br />
stadig <strong>med</strong> den kærlige Gud ved bryllupper og begravelser,<br />
men ud over det bekymrede man sig ikke om ham. Man<br />
overtrådte alle hans bud.
I Sodoma boede en from mand, som hed Lot. Han havde<br />
sagt nogle gange: »Far ikke vild! Gud lader sig ikke spotte.<br />
<strong>Hvad</strong> et menneske sår, <strong>skal</strong> det også høste.«<br />
»Årh,« svarede folk, »la’ nu være! Du er da ikke præst!<br />
Hold op <strong>med</strong> at sige sådan noget vrøvl: ‘<strong>Hvad</strong> et menneske<br />
sår, <strong>skal</strong> det også høste.’«<br />
Og så skete det en dag i morgendæmringen - Gud havde<br />
reddet Lot ud af byen - at Gud lod ild og svovl regne ned<br />
over byen fra himmelen. Hvordan det er, ved vi fra bombningerne.<br />
Men Gud kan gøre det uden flyvemaskiner.<br />
Jeg kan forestille mig, hvordan folk farer ud af sengen<br />
og råber: »Ned i kælderen!« Man løber ned i kælderen.<br />
Der bliver gloende varmt i kælderen - som i en bageovn.<br />
Man kan ikke holde dét ud mere. Ny parole: »Vi må ud!«<br />
Og man farer ud. Men udenfor regner det overalt <strong>med</strong><br />
ild og svovl. Rådvilde mennesker: Ude kan de ikke være,<br />
og i kælderen kvæles de helt.<br />
Sådan fortæller Bibelen det. Jeg forestiller mig - det fortæller<br />
Bibelen ikke - at en gruppe mennesker er sammen:<br />
En fin ung dame, der indtil nu har anset den kærlige Gud<br />
for at være en god mand; en gammel herre, som kan kende<br />
alle rødvinsmærker på smagen - han har heller ikke noget<br />
imod den kærlige Gud, men han betyder ikke noget for ham.<br />
Sådanne mennesker var sammen i en kælder: gode mennesker,<br />
ordentlige folk, gode borgere og gode skatteydere.<br />
00
Alle havde de dårlig samvittighed - ligesom alle mennesker<br />
i dag. Det bliver hele tiden varmere i kælderen. De vil ud,<br />
men kan ikke, for udenfor raser ødelæggelsen. Rædslen<br />
griber dem.<br />
Så siger den gamle herre pludselig: »Lot havde ret: Gud<br />
lever virkelig!« Og den fine dame siger: »Så er der kun én<br />
ting, der kan hjælpe os: Vi må bede! Hvem kan bede?«<br />
Og så løfter de hænderne, de hænder, der aldrig før<br />
har løftet sig til bøn. Så kommer det: »Herre, forbarm<br />
dig dog! Vi har syndet, vi har foragtet dig! Men hør os<br />
alligevel, du er jo den kærlige Gud, du er jo nådig! Herre,<br />
forbarm dig dog!« Men der er stille. Kun ildens flammer<br />
og knitren kan høres. Så synker armene ned, og de udbredte<br />
hænder knyttes til knytnæver: »Gud, hvorfor tier<br />
du?« Men der er stadig stille. Man hører kun ilden. Nu kan<br />
de bede eller forbande - Gud svarer ikke mere!<br />
Der er en grænse, som et menneske, en by eller et folk<br />
kan overtræde - en grænse for ligegyldigheden over for<br />
Gud. Fra da af hører eller svarer Gud ikke mere. Man kan<br />
bede eller forbande - han svarer ikke mere.<br />
Forstår du, at denne tavshed over Sodoma var den<br />
gru-sommeste dom over byen? Gud havde ikke mere at sige<br />
dem! Og når <strong>jeg</strong> ser på vores land og den totale ligegyldighed<br />
over for Guds sandhed, Guds bud og Guds frelse,<br />
0
så gribes <strong>jeg</strong> af gru. Måske oplever du det, at du kan<br />
bede eller forbande - og Gud har ikke mere at sige dig.<br />
Det hedder et sted i Bibelen: »Jeg råbte til jer - og I svarede<br />
mig ikke.« Hvorfor tier du, menneske, når Gud råber til dig?<br />
Altså: Den tavse Gud er hans skrækkelige dom!<br />
Det tredje, <strong>jeg</strong> vil sige, er dette:<br />
{3} Den store afstand forhindrer, at du hører<br />
Når vi har den følelse, at Gud tier, så kan det være, fordi<br />
vi er for langt væk fra ham til at høre, hvad han siger.<br />
For nylig kom en ung mand til mig og sagde: »Pastor Bush,<br />
du gør mig nervøs! Du taler altid om Gud. Jeg løber væk<br />
fra ham - og snart begynder du igen om Gud. Jeg hører<br />
ikke Gud, og <strong>jeg</strong> ser ikke Gud. Hvorfor taler du så? Jeg<br />
hører intet!«<br />
Jeg svarede: »Unge mand, kender du historien om den<br />
fortabte søn?« »Nogenlunde!« sagde han. »Nogenlunde<br />
er ikke noget. Jeg vil fortælle dig den, en historie, som<br />
<strong>Jesus</strong> selv har fortalt:<br />
Der var en rig godsejer, som havde to sønner. Den ene<br />
var lidt letsindig. For ham var der lidt for snævert der<br />
hjemme - for indelukket. Det passede ham simpelthen ikke.<br />
0
En dag sagde han til sin far: »Far, giv mig min arv, udbetal<br />
den til mig nu, for <strong>jeg</strong> vil ud i verden!« Faderen giver ham<br />
den, og sønnen rejser ud i den vide verden. Det siges om<br />
ham: »Der ødslede han sin formue bort i et udsvævende<br />
liv.« Du kan forestille dig, hvordan man på en vidunderlig<br />
måde kan bruge sine penge i storbyen. Men så kommer<br />
der hungersnød og arbejdsløshed. Han synker håbløst til<br />
bunds og ender som svinehyrde.<br />
I Israel regnede man svinene for urene. For en israelit<br />
var det værste, der kunne ske, at man blev svinehyrde.<br />
Men under hungersnøden var han glad, bare han kunne<br />
spise af den mad, som svinene åd. Han kunne ikke mere<br />
høre faderens stemme. Han var simpelthen for langt væk<br />
fra ham. Den fortabte søn kunne sige: »Jeg kan ikke<br />
høre fars stemme.« Nej, selvfølgelig kunne han ikke høre<br />
faderens stemme.<br />
Tillad mig, at <strong>jeg</strong> her laver et indskud, som <strong>jeg</strong> forestiller<br />
mig historien, men som ikke står i Bibelen. Den søn, som<br />
er løbet hjemmefra, sidder mellem svinene. Han er hundesulten.<br />
Og han begynder at anklage sin far: »Hvordan kan<br />
han tillade, at det går mig så dårligt?!« Sådan forekommer<br />
verden mig i dag: De har forladt Gud, elendigheden kommer<br />
over dem - og de skriger: »Hvordan kan Gud tillade det?!<br />
Hvorfor tier Gud?!« - Men <strong>Jesus</strong> fortæller historien på en<br />
anden måde:<br />
0
Der kommer en dag i hans liv, hvor han kommer til sig selv:<br />
»Jeg er jo tåbelig! Hos min far er der masser af brød - og <strong>jeg</strong><br />
er ved at dø af sult. Jeg vil stå op og gå til min fader og sige<br />
til ham: »Far, <strong>jeg</strong> har syndet.« Og han rejser sig og vender<br />
om! Hans far ser ham i det fjerne og løber ham i møde.<br />
Den fortabte søn siger til ham: »Far, <strong>jeg</strong> har syndet.« Da<br />
tager faderen ham i sine arme og råber: »Skynd jer at<br />
komme <strong>med</strong> den fineste festdragt og giv ham den på,<br />
sæt en ring på hans hånd og giv ham sko på fødderne.«<br />
Pludselig hørte han faderens stemme.<br />
»Hvis du ikke kan høre Guds stemme, så er du for langt<br />
væk. Du må omvende dig, det ved du godt,« sagde <strong>jeg</strong> til<br />
den unge mand.<br />
Mennesker kan være meget langt væk fra Gud - endda<br />
helt til svinene, billedligt talt.<br />
Det så <strong>jeg</strong> tydeligt som løjtnant i første verdenskrig. Jeg<br />
vidste det og tænkte: »Jeg burde egentlig omvende mig«.<br />
Jeg har endnu aldrig mødt et menneske, der ikke inderst<br />
inde vidste <strong>med</strong> sig selv, at han burde omvende sig. Den<br />
selvretfærdige dame sagde: »Jeg er god nok!« Men da <strong>jeg</strong><br />
snakkede lidt mere <strong>med</strong> hende, sagde hun alligevel: »Ja,<br />
<strong>jeg</strong> burde egentlig omvende mig. Der er meget skyld i mit<br />
liv. Inderst inde er mit hjerte hårdt som sten.«<br />
0
Vi ved alle sammen: »Jeg burde egentlig omvende mig!«<br />
Hvorfor gør du det ikke? Omvend dig! Så hører du også<br />
faderens stemme!<br />
Jeg har endnu et punkt til spørgsmålet: »Hvorfor tier Gud?«:<br />
{4} Vi må høre Guds sidste ord!<br />
Kan du holde ud lidt endnu? Eller er <strong>jeg</strong> kedelig? Hvis det<br />
er kedeligt, så er det min skyld, ikke evangeliets. Præster<br />
kan gøre evangeliet kedeligt, det vil <strong>jeg</strong> gerne give dig ret i.<br />
Men læs Bibelen uden os. Tro mig: Evangeliet er hårrejsende!<br />
Det, <strong>jeg</strong> nu vil sige dig, er det vigtigste: Når du har den<br />
følelse, at Gud tier, så må du høre Guds sidste ord! Altså<br />
- nu citerer <strong>jeg</strong> en linje fra Bibelen, der er så lang, at du<br />
egentlig burde læse den to gange. Den står i det første<br />
kapitel i hebræerbrevet: »Mangfoldige gange og på mangfoldige<br />
måder har Gud i fortiden talt til fædrene gennem<br />
profeterne« (gennem Moses og Jeremias f. eks.), »har han<br />
nu ved dagenes ende talt til os gennem sin søn.« Ved du,<br />
hvem Guds Søn er? Det er <strong>Jesus</strong>!<br />
<strong>Jesus</strong>! Nu er <strong>jeg</strong> igen tilbage ved emnet. Mit hjerte slår<br />
hurtigere, når <strong>jeg</strong> kan tale om <strong>Jesus</strong>. Denne <strong>Jesus</strong> er det<br />
menneske-blevne Guds ord: »Og Ordet blev kød og tog<br />
bolig iblandt os.« Forstår du: Når vi siger et ord, er det<br />
0
allerede væk, som et pust. Gud har ladet et ord blive kød<br />
- i <strong>Jesus</strong>. Og <strong>Jesus</strong> er Guds sidste ord.<br />
Kender du udtrykket: »Mit sidste ord«? Forestil dig, at <strong>jeg</strong><br />
ville sælge dig en ko. Bare rolig, <strong>jeg</strong> gør det ikke! Jeg har<br />
ingen forstand på at sælge køer. Men forstil dig alligevel,<br />
at <strong>jeg</strong> ville sælge dig en ko. <strong>Hvad</strong> er en ko værd? Jeg ved<br />
det ikke. Lad os sige 3000 kroner.<br />
Du siger: »1000 kroner, det vil <strong>jeg</strong> give for den, ikke<br />
mere!« »Men <strong>jeg</strong> skulle egentlig have haft 3.500 kr. for<br />
den!« siger <strong>jeg</strong>. Så byder du 1.500 kr. Men <strong>jeg</strong> fortsætter:<br />
»3.200 kr., det <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> have.« Og så købslår vi, indtil <strong>jeg</strong><br />
erklærer: »2.500 kr., det er mit sidste ord.«<br />
Hvis <strong>jeg</strong> nu ikke er en sprællemand, så bliver det ved<br />
de 2.500 kr., og <strong>jeg</strong> rokker mig ikke mere.<br />
Sådan er <strong>Jesus</strong> Guds sidste ord. Og hvis du ikke tager<br />
imod det, så har Gud ikke mere at sige dig. Forstår du?<br />
Når mennesker klager: »Gud siger ikke noget! Hvorfor<br />
tier Gud?«, så svarer <strong>jeg</strong>: »Gud har ikke mere at sige til<br />
jer, når I ikke vil høre hans sidste ord!« Du må tage imod<br />
<strong>Jesus</strong>. Du er nødt til det. Der er ikke andre muligheder.<br />
Jeg møder ofte mennesker, som siger til mig: »Jeg tror<br />
også på den kærlige Gud. Men <strong>Jesus</strong>?« Hør nu: <strong>Jesus</strong> er<br />
det menneske-blevne ord, som er Guds sidste ord til os!<br />
0
Jeg <strong>skal</strong> forsøge at forklare lidt mere om, hvad det betyder.<br />
Derfor er <strong>jeg</strong> nødt til at fortælle lidt mere om <strong>Jesus</strong>. Der er<br />
intet, <strong>jeg</strong> elsker mere end at fortælle om <strong>Jesus</strong>!<br />
Der er en stor mængde mennesker omkring <strong>Jesus</strong>. Og han<br />
taler til dem. Pludselig er der noget bagved, som forstyrrer.<br />
Mængden begynder at snakke og blive urolig. <strong>Jesus</strong> afbryder<br />
sin tale: »<strong>Hvad</strong> sker der?«<br />
Der var sket noget forfærdeligt: En spedalsk var kommet.<br />
Ved du, hvad spedalskhed er? Mennesket rådner i levende<br />
live. Det er grufuldt: bylder, der æder ørerne, næsen og<br />
læberne væk. Og spedalskhed er så smitsom, at selv luften<br />
smitter. Derfor skulle spedalske leve i ørkenen. De måtte<br />
ikke komme i nærheden af mennesker. Og nu kommer<br />
sådan en spedalsk ind i folkemængden! Han har hørt om<br />
<strong>Jesus</strong>, og han drives af tanken: »Jeg vil se <strong>Jesus</strong>!«<br />
Nu kommer han. Og han får god plads! Mængden viger.<br />
Og så råber de: »Gå væk, du, forsvind!« De tager sten op<br />
og truer ham. Men han lader sig ikke true. Jeg kan levende<br />
forestille mig, hvordan der bliver en fri passage midt i<br />
mængden af forfærdede mennesker.<br />
Og gennem den opståede passage går han frem — til han<br />
står foran <strong>Jesus</strong>. Nej, han står ikke foran <strong>Jesus</strong>. Han synker<br />
ned i støvet foran ham og græder hele sin elendighed ud<br />
foran ham: Mit liv er ødelagt, fordærvet. <strong>Jesus</strong>, hvis du vil,<br />
kan du gøre mig ren. Hjælp mig!<br />
0
Åh, det ødelagte menneske og frelseren, Guds Søn, må<br />
mødes! Sådan <strong>skal</strong> det være: Vores elendighed <strong>skal</strong> frem<br />
foran <strong>Jesus</strong>! Jeg ønsker, at du ville kaste din »religiøsitet«<br />
fra dig og bringe din elendighed til <strong>Jesus</strong>.<br />
Og der ligger den spedalske foran <strong>Jesus</strong>. »Hvis du vil,<br />
kan du rense mig!« Og nu sker der noget, som <strong>jeg</strong> synes<br />
er uendelig smukt. Jeg kunne forestille mig, at <strong>Jesus</strong> ville<br />
træde et skridt tilbage fra dette ødelagte menneskeliv og<br />
sige: »Ja, godt, rejs dig og vær ren!« Men nej, det gør <strong>Jesus</strong><br />
ikke. <strong>Jesus</strong> går et skridt frem og lægger sine hænder på<br />
det syge hoved!<br />
De omkringstående skriger i forfærdelse: »Man rører<br />
da ikke ved en spedalsk!« Bibelen fortæller: »Og <strong>Jesus</strong> rørte<br />
ved ham.« Intet snavs var for ækelt for frelseren. Ingen<br />
elendighed var for stor for ham. Han lagde sin hånd på<br />
ham!<br />
Hvis <strong>jeg</strong> var en anden Wilhelm Busch, tegneren, så ville<br />
<strong>jeg</strong> male: Jesu hænder på den spedalskes ødelagte, halvt<br />
forrådnede ansigt. Det er <strong>Jesus</strong>, tidens store under.<br />
Og hvis du er et menneske, som ingen andre vil vide<br />
noget af, så lægger <strong>Jesus</strong> sine hænder på dig og siger:<br />
»Jeg har frelst dig, du <strong>skal</strong> være min!« Og hvis du er én,<br />
som det piner, at du er spedalsk af snavs og synd, så lægger<br />
<strong>Jesus</strong> hænderne på dig og siger: »Bliv ren!«<br />
0
I <strong>Jesus</strong> kommer hele Guds kærlighed til os i vores elendighed,<br />
i vores synder, snavs og sygdomme. <strong>Jesus</strong> er det menneskeblevne<br />
Guds ord! Og så siger mennesker: »Hvorfor tier Gud?«<br />
Har Gud ikke talt tydeligt og herligt nok til os? Er det ikke<br />
Guds tale?!<br />
Denne <strong>Jesus</strong> blev en dag lagt på et kors. Man slog nagler<br />
gennem hænderne og fødderne. Og så blev korset hejst op.<br />
Rundt om korset stod en rasende folkemængde. Romerske<br />
soldater skubbede menneskene væk. Kom <strong>med</strong>, vi vil slutte<br />
os til disse mennesker og stille os under korset. Se på ham,<br />
manden på Golgata! Det »hoved højt forhånet, <strong>med</strong> blodig<br />
sår og ve!«, det »hoved, tornekronet, til smerte, spot og<br />
spe!« Se på ham! Spørg ham: »Hvorfor hænger du der?«<br />
Og han svarer dig: »Fordi du er skyldig over for Gud.<br />
Enten betaler du for det i Helvede — eller <strong>jeg</strong> betaler her<br />
for dig. Én må betale! Jeg vil gøre det for dig. Tro nu på mig!«<br />
Min ven: Da <strong>jeg</strong> som ganske ung forstod dette, at dér hænger<br />
offerlammet, som bærer verdens synder — også mine, at<br />
dér tog <strong>Jesus</strong> min skyld væk, dér forsonede han mig <strong>med</strong><br />
Gud, dér betalte han løsepenge for at købe mig fri fra Guds<br />
vrede — da lagde <strong>jeg</strong> mit hjerte under korset og sagde:<br />
Jeg takker dig af hjerte,<br />
af ganske sind og sjæl.<br />
Min frelser, for din smerte,<br />
du ville mig det vel.<br />
0
<strong>Jesus</strong> blev lagt i en klippehule. En sten blev rullet for<br />
indgangen. Romerske soldater holdt vagt. Og tidligt om<br />
morgenen den tredje dag derefter blev det lyst, som var<br />
der eksploderet en atombombe i nærheden. Så lyst, at<br />
soldaterne, og det var nogle ordentlige kraftkarle, ikke<br />
hysteriske drenge, besvi<strong>med</strong>e. Og <strong>Jesus</strong> kommer ud af<br />
graven i herlighed.<br />
Jeg fortæller dig ikke eventyr eller skrøner. Jeg siger det<br />
til dig, fordi <strong>jeg</strong> ved, at <strong>Jesus</strong> er opstået fra døden. Denne<br />
<strong>Jesus</strong>, som er død for dig, han lever! Og der findes ingen,<br />
som <strong>Jesus</strong> ikke er død for. Denne <strong>Jesus</strong> lever. Han kalder<br />
på dig — som Guds sidste ord! Og det er vort livs afgørende<br />
spørgsmål, om vi tager imod ham!<br />
»Hvorfor tier Gud?« Gud tier overhovedet ikke, min<br />
ven. Han taler jo. Hans ord er: »<strong>Jesus</strong>!« Og det betyder<br />
kærlighed, nåde og <strong>med</strong>lidenhed.<br />
Jeg har gennemlevet forfærdelige timer i mit liv.<br />
- I nazifangenskab og under bombekrigen. Jeg mindes en<br />
af de forfærdeligste timer. Angstens skrig blev siddende<br />
i halsen, da <strong>jeg</strong> — det var under bombningerne — blev<br />
ført ind i en gård. Rundt om mig lå omkring 80 lig, som<br />
man havde gravet frem af en begravet bunker. Jeg havde<br />
set forfærdelige ting på slagmarken i første verdenskrig.<br />
Men dette her var endnu værre. Her lå ikke soldater. Her<br />
lå gamle mænd, udslidte kvinder og — børn. Små børn,<br />
0
hvis magre kroppe vidnede om den lange krig. Børn!!<br />
<strong>Hvad</strong> havde de at gøre <strong>med</strong> denne tåbelige krig? Og da<br />
<strong>jeg</strong> stod mellem disse mange lig — alene <strong>med</strong> gruen og<br />
alene <strong>med</strong> dødsstilheden - da råbte <strong>jeg</strong> <strong>med</strong> hele mit hjerte:<br />
»Åh, Gud, hvor er du henne? hvorfor lader du det ske?«<br />
Da kom der et vers fra Bibelen til mig: »Så højt elskede<br />
Gud verden, at han gav sin enbårne søn.« Gud selv må have<br />
råbt disse ord i fortvivlelse. Med ét stod korset på Golgata<br />
for mig, dér, hvor Gud lod sin Søn forbløde — for os!<br />
Jeg forstår ikke Gud. Jeg forstår ikke, hvorfor Gud tillader<br />
så meget. Men der er et signal, et tegn, en tankestreg,<br />
et fyrtårn, som viser hans kærlighed. Det er Jesu kors.<br />
»Han, som ikke sparede sin egen søn, men gav ham hen<br />
for os alle, vil han ikke <strong>med</strong> ham skænke os alt?« Sådan<br />
siger apostlen Paulus. Og sådan er det: Når <strong>jeg</strong> under Jesu<br />
kors finder fred <strong>med</strong> Gud, så har <strong>jeg</strong> ikke flere spørgsmål.<br />
Da mine børn var små, forstod de ikke alt, hvad <strong>jeg</strong><br />
gjorde, men de stolede på, at far vil gøre alt sådan, som<br />
det <strong>skal</strong> være. Når <strong>jeg</strong> finder fred <strong>med</strong> Gud under Jesu<br />
kors og bliver et Guds barn, så kan <strong>jeg</strong> også stole på, at<br />
min himmelske far vil gøre alt rigtigt. Så har <strong>jeg</strong> slet ikke<br />
flere spørgsmål. Det kommer alt sammen an på, om du<br />
hører Guds sidste ord - <strong>Jesus</strong> - og tager imod det.
{5} Den tavse Gud kan råbes op<br />
Ser du, man kan diskutere i timevis, hvorfor Gud tillader<br />
det ene og det andet. Men spørgsmålet bliver først rigtigt<br />
aktuelt og akut, når det rammer én selv. Er det ikke rigtigt?<br />
Alle de skrækkelige og mørke timer i mit liv er <strong>jeg</strong> kun<br />
kommet igennem ved hjælp af Jesu kors.<br />
For nylig sagde en fortvivlet ung pige til mig: »Jeg kan ikke<br />
leve videre!« Jeg ved ikke, hvilken situation hun var i,<br />
men om de svære og mørke tider i hendes liv måtte <strong>jeg</strong><br />
sige til hende: »Det gælder ikke om at sige »Hvorfor,<br />
hvorfor, hvorfor«, men om at sige: »Til hvad?«<br />
Til dette vil <strong>jeg</strong> til sidst fortælle endnu en historie.<br />
Da <strong>jeg</strong> for år tilbage var præst i en minearbejderby, skete<br />
der noget forfærdeligt. En dag hørte <strong>jeg</strong> om en arbejder,<br />
der var forulykket i minen. Et klippestykke var faldet ned<br />
på hans lænd, og han var blevet lammet fra lænden og<br />
ned, uden noget håb om bedring. Skrækkeligt!<br />
Vel, <strong>jeg</strong> besøgte ham, men dette besøg blev frygteligt,<br />
ja, det er det værste besøg, <strong>jeg</strong> nogen sinde har oplevet.<br />
Værelset var fyldt <strong>med</strong> minearbejdere. Snapsflasken stod<br />
på bordet. Den lamme sad i sin kørestol. Da <strong>jeg</strong> kom ind,<br />
steg et brøl mod himmelen: »Din sorte ulykkesfugl, bliv<br />
udenfor! Hvor var din Gud, da klippen faldt ned på min<br />
lænd? Hvorfor lader Gud det ske?« Og så kom forbandelserne.
Det var som Helvede. Jeg kunne ikke sige et ord og gik ud.<br />
Jeg havde et par venner blandt minearbejderne i byen,<br />
som <strong>jeg</strong> fortalte om det den følgende aften i »mandekredsen«.<br />
Og en uge senere, lige som <strong>jeg</strong> skulle til at indlede<br />
»mandekredsen«, gik døren op <strong>med</strong> et brag og kørestolen<br />
<strong>med</strong> den lam<strong>med</strong>e mand blev skubbet ind.<br />
Vennerne fra mandekredsen havde ganske simpelt hentet<br />
ham og taget ham <strong>med</strong> i vores mandekreds. Jeg ved ikke<br />
engang, om de havde spurgt ham, men sandsynligvis ikke.<br />
Sådan sad han altså foran mig. Og så talte <strong>jeg</strong> over ordet:<br />
Så højt elskede Gud verden, ikke at han lader det gå os godt,<br />
men »at han gav sin søn«. Jeg talte om <strong>Jesus</strong>, Guds sidste<br />
ord, som vi må høre og fortsatte: »... for at alle, som tror<br />
på ham, ikke <strong>skal</strong> fortabes.«<br />
Og manden hørte efter. For første gang hørte han efter<br />
om <strong>Jesus</strong>! Med ét så han lys. Jeg vil gøre det ganske kort:<br />
Tre måneder senere var han blevet Herren Jesu ejendom.<br />
Jeg kan slet ikke sige dig, hvor forandret alt blev. Hans<br />
lejlighed kom i orden. Der, hvor man før kun hørte eder<br />
og forbandelser, hørte man nu sange om <strong>Jesus</strong>. De gamle<br />
venner trak sig tilbage, og nye kom til i stedet for. Snapsflasken<br />
forsvandt, i stedet kom der en Bibel på bordet.<br />
Kone og børn livede op.<br />
Kort før hans død besøgte <strong>jeg</strong> ham igen. Det vil <strong>jeg</strong> aldrig<br />
glemme. Han havde sådan et dejligt navn: »Amsel«, som<br />
betyder solsort. Han vil sikkert ikke bebrejde mig, at <strong>jeg</strong>
nævner hans navn, han er nu i evigheden. »Amsel,« spurgte<br />
<strong>jeg</strong>, »hvordan går det?« »Ak,« sagde han, »siden mit liv<br />
kom til at tilhøre <strong>Jesus</strong>, siden <strong>jeg</strong> fik tilgivelse for mine<br />
synder, siden <strong>jeg</strong> blev et Guds barn, da har her været ...«<br />
- han overvejede lidt, »hver dag har været som dagen før<br />
juleaften.«<br />
Det er smukt udtrykt fra sådan en minearbejder, ikke?<br />
Og så kom det, som <strong>jeg</strong> aldrig glemmer: Han sagde: »Busch!<br />
Jeg dør snart, det fornemmer <strong>jeg</strong>. Så går <strong>jeg</strong> gennem døren<br />
og står foran Gud. Det står helt klart for mig: Døden er<br />
ikke afslutningen. Når <strong>jeg</strong> så står i evigheden foran Guds<br />
trone, vil <strong>jeg</strong> falde ned foran ham og takke ham for - at han<br />
brækkede min rygsøjle.«<br />
»Amsel,« afbrød <strong>jeg</strong> ham forskrækket, »hvad er det, du<br />
siger!« Og så svarede han: »Jeg ved, hvad <strong>jeg</strong> siger. Ser du,<br />
hvis det ikke var sket, hvis Gud havde ladet mig gå videre<br />
i min gudløshed, så var <strong>jeg</strong> kommet direkte i Helvede, i den<br />
evige fordømmelse. Gud måtte i sin frelsende kærlighed<br />
gribe så hårdt ind og brække min rygsøjle, for at <strong>jeg</strong> kunne<br />
finde <strong>Jesus</strong>, hans Søn. Gennem <strong>Jesus</strong> blev <strong>jeg</strong> et lykkeligt<br />
Guds barn. Og derfor vil <strong>jeg</strong> takke ham for det!«<br />
Og så kom en sætning, som har sat sig uløseligt fast i mig:<br />
»Det er bedre som lam at tilhøre <strong>Jesus</strong> og være et Guds<br />
barn, end at hoppe i Helvede <strong>med</strong> to raske ben!«
Jeg glemmer aldrig, hvordan han sagde det: »Det er bedre,<br />
som lam at tilhøre <strong>Jesus</strong> og være et Guds barn, end at hoppe<br />
i Helvede <strong>med</strong> to raske ben.«<br />
Da fortsatte <strong>jeg</strong>: »Min kære Amsel! Ser du: Gud har givet<br />
dig skrækkelige vanskeligheder. I begyndelsen hadede du<br />
ham og sagde: ‘Hvor var Gud? Hvorfor tillader han det?’<br />
Nu har du forstået, hvorfor Gud gjorde det: Han ville lede<br />
dig til <strong>Jesus</strong>, for at <strong>Jesus</strong> skulle lede dig til ham selv!«<br />
Vi <strong>skal</strong> ikke spørge: »Hvorfor?«, men meget hellere spørge:<br />
»Hvortil?« Og til det må <strong>jeg</strong> sige dig: Jeg tror alle vanskeligheder<br />
i vores liv har det formål, at Gud gennem <strong>Jesus</strong> vil<br />
lede os til ham selv.<br />
Så tag da mine hænder<br />
og led mig frem,<br />
til barnets vandring ender<br />
i Faders hjem.<br />
Jeg kan ej vandre ene,<br />
ej noget sted,<br />
det båder mig alene,<br />
når du går <strong>med</strong>.<br />
Jeg ville ønske, du også bad sådan.
Kapitel 6:<br />
At leve livet<br />
- når man ikke kan tro<br />
{1} Uden tro kan man ikke leve!<br />
Ja, det må <strong>jeg</strong> sige dig <strong>med</strong> det samme: Hvis man ikke<br />
kan tro, så kan man overhovedet ikke leve! Så kan <strong>jeg</strong><br />
heller ikke hjælpe mere. Intet hjælper de mennesker, der<br />
ikke kan tro. Jeg <strong>skal</strong> prøve at gøre det tydeligt for dig,<br />
hvorfor det er sådan.<br />
Vi bilder os ind, at Gud er et teologisk begreb, en tanke<br />
eller en naturkraft eller sådan noget. Min ven, Gud er en<br />
person, som virkelig lever og er overalt og i alle.<br />
Og hvis <strong>jeg</strong> ikke har fred <strong>med</strong> Gud, ikke har mit forhold<br />
til Gud i orden, ja, hvis <strong>jeg</strong> ikke er et Guds barn, så lever<br />
<strong>jeg</strong> uden for virkeligheden. Og det er en alvorlig sag!<br />
Det var den bedste time i mit liv, da <strong>jeg</strong> som ung løjtnant<br />
i første verdenskrig pludselig forstod: »Gud er her jo!«<br />
Jeg følte mig som en, der var kørt ind i en mur. Jeg havde<br />
indtil da sagt: »Jeg tror på Vorherre« - og den slags sludder;<br />
men <strong>jeg</strong> havde ikke forstået, at han var virkelighed.<br />
Men pludselig stødte <strong>jeg</strong> ind i Guds virkelighed.
Der er en gribende salme i Bibelen, som taler om det, at<br />
Gud er så virkelig, at man umuligt kan løbe væk fra ham.<br />
Der står: »Stiger <strong>jeg</strong> op til himlen, er du dér.« Den amerikanske<br />
astronaut Glenn har fortalt, hvordan det var en<br />
rystende opdagelse, da det blev klart for ham i rumkapslen:<br />
Gud er også her!<br />
Farer <strong>jeg</strong> op til himmelen - eller rejser <strong>jeg</strong> ud i verdensrummet<br />
- så er du der! Gemmer <strong>jeg</strong> mig i den dybeste<br />
minegang - over 1000 meter nede - så er Gud også der!<br />
Salmisten siger: »Lægger <strong>jeg</strong> mig i dødsriget, er du dér.«<br />
Da <strong>jeg</strong> for et stykke tid siden fløj til Californien, havde<br />
min kone lagt et vers fra denne salme i min kuffert, som<br />
<strong>jeg</strong> læste, da <strong>jeg</strong> åbnede kufferten i San Francisco: »Låner<br />
<strong>jeg</strong> morgenrødens vinger og slår mig ned, hvor havet ender,<br />
så leder din hånd mig også dér, din højre hånd holder mig<br />
fast.« Gud er den store virkelighed!<br />
Og når Gud er den store virkelighed, så kan <strong>jeg</strong> ikke ustraffet<br />
lade som om, han ikke eksisterer. Hvis <strong>jeg</strong> lever, som om<br />
Gud ikke er til; foragter hans bud, ikke holder søndagen<br />
hellig, bryder ægteskabet, lyver, ikke ærer mine forældre,<br />
ikke giver Gud ære, så lever <strong>jeg</strong> uden for virkeligheden.<br />
Og så kan <strong>jeg</strong> ikke leve det virkelige liv.<br />
Se lidt på verden omkring dig: Mennesker bliver ikke<br />
tilfredse <strong>med</strong> livet, ikke engang dem, som tjener mange
penge. Inderst inde er de fredløse, det fungerer ikke i deres<br />
personlige liv og heller ikke i deres familie.<br />
Hvordan kan vi leve livet, hvis vi ikke mere kan tro? Så kan<br />
vi ikke leve! Og heller ikke dø rigtigt! Om hundrede år findes<br />
ingen af os mere. Da har vi alle sammen smagt døden.<br />
Når du siger til mig: »Efter døden er der ikke mere. Så er<br />
vi alle døde!« - så overvej først, om du helst vil stole på dit<br />
eget hjerte eller på Guds ord. Hvordan kan du se døden<br />
i øjnene, når det går op for dig: »Nu kan <strong>jeg</strong> ikke tage<br />
noget som helst <strong>med</strong> af det, som <strong>jeg</strong> har samlet mig?«<br />
Måske har man bygget sig et lille hus - <strong>jeg</strong> har ikke,<br />
men andre har - <strong>jeg</strong> har en stor bogsamling! Og af alt det,<br />
som <strong>jeg</strong> har elsket, også de mennesker, som <strong>jeg</strong> elskede,<br />
kan <strong>jeg</strong> intet eller ingen tage <strong>med</strong> mig. Kun én ting tager<br />
man <strong>med</strong> sig ind i evigheden: Sin skyld over for Gud.<br />
Forestil dig: Du ligger for døden, og pludselig går det<br />
op for dig: Jeg må forlade alt - kun mine overtrædelser<br />
og synder, helt fra min ungdom af, tager <strong>jeg</strong> nu <strong>med</strong> ind<br />
for den hellige og dømmende Guds ansigt. Hvordan vil<br />
du klare Guds dom - uden tro på ham, som har retfærdiggjort<br />
de gudløse? Ham <strong>skal</strong> du stå foran!<br />
Herren <strong>Jesus</strong>, der er barmhjertig, har sagt: »Frygt ikke dem,<br />
der slår legemet ihjel,« - vi <strong>skal</strong> ikke være bange for det,
mennesker kan gøre, siger <strong>Jesus</strong>, det er småting! - »Men<br />
frygt derimod ham, der kan lade både sjæl og legeme gå<br />
fortabt i Helvede.« Og mens det løber os koldt ned ad ryggen,<br />
siger <strong>Jesus</strong> igen: Ja, ham <strong>skal</strong> I frygte!<br />
For år tilbage levede der i Norge en berømt professor, der<br />
hed Hallesby. Jeg lærte ham at kende som en vidunderlig<br />
mand. En rigtig solid, alvorlig nordmand.<br />
Han holdt i en uge andagter i radioen. Jeg kan forestille<br />
mig, hvordan han står foran mikrofonen og siger: »Måske<br />
går du stille og roligt til ro i aften og i morgen vågner op<br />
i Helvede. Jeg må advare dig!« Der rejste sig en storm af<br />
protester, for nordmændene hører også til de såkaldt<br />
»moderne mennesker«, og det spiller jo en stor rolle for tiden.<br />
En journalist fra Oslos største avis skrev en lederartikel,<br />
hvor han hævdede: Vi er da ikke i middelalderen! Det kan<br />
da ikke være rigtigt, at en moderne institution som radioen,<br />
<strong>skal</strong> benyttes til at udsende sådan noget sludder! Og når<br />
en stor avis siger sådan noget, så følger alle de små efter.<br />
Og gennem hele blad-verdenen rungede det: Vi er da<br />
ikke i middelalderen! Hvordan kan en professor tale om<br />
Helvede?!<br />
Derfor bad radioen i Oslo professor Hallesby om at<br />
forklare sig nærmere og sætte tingene på plads. Og igen<br />
trådte professor Hallesby hen foran mikrofonen og sagde:<br />
»Jeg <strong>skal</strong> gøre disse ting klart, og det vil <strong>jeg</strong> gøre: Det kan<br />
0
være, at du i aften går i seng <strong>med</strong> fred i sindet og i morgen<br />
tidligt vågner op i Helvede. Jeg må advare jer!«<br />
Nu kom der virkelig gang i den! Samtlige biskopper i<br />
Norge blev spurgt: Findes der et Helvede eller ej? Endda<br />
nyhedsmagasinet »Der Spiegel« i Tyskland tog emnet op<br />
og bragte en stor artikel om »Helvedesstriden i Norge«.<br />
Der var næppe gået et år efter denne »Helvedesstrid«,<br />
da <strong>jeg</strong> holdt foredrag for studenterne i Oslo og offentlige<br />
møder om aftenen. Det hele begyndte <strong>med</strong> et pressemøde.<br />
På hotellet var samlet repræsentanter for alle aviserne.<br />
Så skete der det underlige, at <strong>jeg</strong> til højre for mig havde<br />
den journalist, der dengang havde begyndt hele spektaklet,<br />
og til venstre for mig sad professor Hallesby som repræsentant<br />
for den evangeliske presse. Og så gik det naturligvis løs!<br />
Journalisten udfordrede mig straks: »Pastor Busch, <strong>jeg</strong><br />
havde en strid <strong>med</strong> professor Hallesby. Du er dog et moderne<br />
menneske. <strong>Hvad</strong> mener du: Findes der et Helvede?«<br />
»Ja,« svarede <strong>jeg</strong>, »naturligvis findes der et Helvede!<br />
Selvfølgelig!« »Det kan <strong>jeg</strong> ikke forstå, at du siger,« fortsatte<br />
han. »Jeg vil meget gerne forklare dig det,« sagde <strong>jeg</strong>.<br />
»Jeg tror, at der findes et Helvede, fordi <strong>Jesus</strong> selv har sagt<br />
det. Og <strong>jeg</strong> stoler ubetinget på Jesu ord, han vidste mere<br />
end alle kloge mennesker!«Guds ord siger: »Gud vil, at alle<br />
mennesker <strong>skal</strong> frelses og komme til erkendelse af sandheden.«<br />
Derfor taler vi om tro, for det er den vej, Gud har<br />
vist os til et virkelig lykkeligt liv og en lykkelig død.
Hvordan <strong>skal</strong> vi klare livet, hvis vi ikke mere kan tro?<br />
Hvordan <strong>skal</strong> vi finde os til rette <strong>med</strong> livet, når vi ikke<br />
mere kan tro? Så kan vi slet ikke leve!<br />
Lad mig begrunde det på en anden måde. Forestil dig, at<br />
du har en sød lille guldfisk. En dag tænker du: »Stakkels<br />
lille dig, at du altid <strong>skal</strong> være i det kolde vand. Nu vil <strong>jeg</strong><br />
forkæle dig lidt!« Du tager den op af vandet, tørrer dem<br />
<strong>med</strong> et frotté-håndklæde og sætter den i et smukt, gyldent<br />
bur. Du giver den det bedste foder - <strong>jeg</strong> ved ikke, hvad<br />
guldfisk æder - tangplanter eller sådan noget.<br />
Du giver den altså de bedste og grønneste tangplanter<br />
og siger: »Min kære guldfisk, sådan et smukt bur, dejlig<br />
mad og frisk luft. Nu har du det godt!« <strong>Hvad</strong> vil guldfisken<br />
gøre? Vil den vifte <strong>med</strong> finnerne i taknemmelighed og sige<br />
»tak, tak«? Nej, det vil den ikke, den vil derimod snappe<br />
efter luft og sprælle voldsomt. Og hvis den kunne tale,<br />
så ville den sige: »Jeg vil ikke være i dit gyldne bur, <strong>jeg</strong> vil<br />
ikke have dine tangplanter, <strong>jeg</strong> vil tilbage i mit element,<br />
<strong>jeg</strong> vil i vandet igen!«<br />
Og ser du, vores element er den levende Gud, som har<br />
skabt himmelen og jorden og os. »Livet strømmer ud fra<br />
dig« - sådan begynder den schweiziske nationalhymne.<br />
Gud er vores element. Og så længe vi ikke har fred <strong>med</strong><br />
Gud, kan vi give vores sjæl et gyldent bur - forstår du:<br />
Nutidens mennesker giver deres sjæl alt: fornøjelser,
ejser, god mad, god vin, alt. Men sjælen spræller og siger:<br />
»Jeg vil egentlig ikke ha’ det der. Jeg vil tilbage i mit<br />
element, <strong>jeg</strong> vil ha’ fred <strong>med</strong> Gud!«<br />
Vær dog ikke så grusom ved dig selv! Vores hjerte<br />
skriger i os, til det finder ro i den levende Gud! Som<br />
fisken vil tilbage i sit element, sådan trænger vores sjæl<br />
til at komme tilbage til Gud, som er vores element!<br />
Hvordan <strong>skal</strong> vi klare livet uden troen? Jeg kan kun sige:<br />
Du klarer det ikke! Hverken livet, døden eller evigheden.<br />
Og hvis du siger: »Jamen mennesker klarer sig da<br />
rimeligt godt!« - så må <strong>jeg</strong> svare dig: Ja, men det er også<br />
derefter! Et menneske som Goethe, der var en smuk,<br />
klog, og rig minister, og som havde alt, hvad hjertet<br />
kunne begære, sagde ved afslutningen af sit liv til Eckermann,<br />
at når han talte alle de timer sammen, hvor han<br />
havde følt en indre tilfredshed, så blev der ikke engang<br />
tre dage ud af det. Så fredløs! Nej, man kommer ikke til<br />
at leve et virkeligt liv, hvis man ingen tro har.<br />
{2} Det gælder om at have den rigtige tro<br />
Alt afhænger af, om du har den rigtige, frelsende tro!<br />
Ethvert menneske har sin tro. Da <strong>jeg</strong> som ung student<br />
engang var hjemme hos min mor, kom en dag en dame,<br />
som skulle besøge min mor. Eftersom hun ikke lige var til
stede, sagde <strong>jeg</strong>: »Desværre, hun er her ikke. Du må nøjes<br />
<strong>med</strong> mig så længe.« »Hvor hyggeligt,« sagde hun høfligt.<br />
Efter at <strong>jeg</strong> havde opfordret hende til at tage plads,<br />
spurgte hun: »Og hvad laver så du?« Jeg svarede: »Jeg<br />
læser teologi.« »Hva’,« råbte hun, »teologi! Hvem nu om<br />
dage vil tro? Det er da umuligt!« Og så lod den gamle<br />
dame - det var i Frankfurt, hvor Goethe kom fra - den<br />
gamle Goethe træde frem på scenen og erklærede stolt:<br />
»Vi har Goethes tro! Kristendommen er passé, forældet!«<br />
Siden samtaleemnet blev pinligt for mig, og <strong>jeg</strong> ikke ville<br />
begynde et skænderi <strong>med</strong> damen, skiftede <strong>jeg</strong> emne:<br />
»Undskyld, fru, må <strong>jeg</strong> spørge dig, hvordan du har det?«<br />
Så sagde hun hurtigt - og slog i bordet: »7-9-13. Sådan<br />
spørger man da ikke!« Jeg spurgte: »Undskyld mig, men<br />
hvad betyder »7-9-13«? »Det forhindrer ulykke!« »Nå,«<br />
fastslog <strong>jeg</strong>, »du har altså forkastet troen på den levende<br />
Gud, men tror på »7-9-13« og bank under bordet? Det var<br />
dog skørt! Hvilket strålende bytte!«<br />
Der gik det op for mig: Alle mennesker har en tro. Spørgsmålet<br />
er bare, om det er den rigtige, frelsende tro. Vores<br />
tid siger: »Det vigtigste er, at man har noget at tro på!«<br />
Og så siger de: »Jeg tror på Vorherre«, »Jeg tror på<br />
naturens kræfter«, »Jeg tror på skæbnen« eller »Jeg<br />
tror på forsynet«.
Nej, nej, min ven, det vigtigste er, at <strong>jeg</strong> har den sande<br />
tro, en tro, der giver fred, fred <strong>med</strong> Gud og fred i hjertet.<br />
Jeg må have en tro, som kan redde fra Helvede, en tro,<br />
som <strong>jeg</strong> kan mærke, fordi den giver mig et nyt liv.<br />
Ellers er troen totalt ligegyldig! Mange mennesker troede<br />
engang på Tyskland, på »riget« og på »føreren«. Og hvad<br />
kom der ud af det?!! Ser I da ikke, at der findes falsk tro?<br />
Det gælder om at have den sande, frelsende tro!<br />
Den sande, frelsende tro, det er troen — sagt <strong>med</strong> få ord<br />
— på <strong>Jesus</strong>, den levende Guds Søn. Tro på <strong>Jesus</strong> Kristus!<br />
Ikke på en religionsstifter, dem er der bunkevis af, men<br />
på <strong>Jesus</strong> Kristus, den levende Guds Søn.<br />
Og nu vil <strong>jeg</strong> tale om det, som fører til den frelsende<br />
tro på <strong>Jesus</strong>.<br />
I Bibelen fortælles os en vidunderlig historie, hvor<br />
denne frelsende tro på <strong>Jesus</strong> bliver demonstreret for os.<br />
Følg <strong>med</strong> mig i tankerne ca. 2.000 år tilbage, uden for<br />
Jerusalems byporte, til Golgata-højen, til »hoved<strong>skal</strong>stedet«.<br />
Tag dig ikke af menneskemængden, der skriger og råber.<br />
Tag dig ikke af de romerske soldater, som holder vagt og<br />
rafler om de dømtes tøj! Men se op over det hele. I midten<br />
på et kors hænger Guds Søn. Sømmet fast! Ansigtet er<br />
blodigt af tronekronen, som er trykket ned over hovedet<br />
på ham.
Der hænger Gud. Og til højre for ham hænger en morder.<br />
Ham havde man også dømt. Og ham til venstre også.<br />
Men så bliver det mørkt. Døden kommer nærmere.<br />
Så begynder en af disse mordere pludselig at skrige:<br />
»Hør her, du har sagt, at du er Guds Søn, du der, i midten.<br />
Hvis du virkelig er Guds Søn, og ikke bare en løgner, så gå<br />
ned af korset og hjælp også mig!« Jo, det kan man forstå.<br />
I dødsangsten siger mennesker ting, som de måske ikke<br />
ville have sagt ellers. Men så blander den anden sig. Han<br />
taler forbi <strong>Jesus</strong> og hen til den anden morder og siger:<br />
»Og du frygter stadig ikke Gud!« Det er begyndelsen:<br />
Man forstår, at Gud er hellig og forfærdelig.<br />
Da bomberne faldt ned over vores byer under anden<br />
verdenskrig, blev folk ude af sig selv. Måske er det kirkens<br />
skyld — kirken havde ikke fortalt, at Gud kan være<br />
forfærdelig, og at han kan tage sin hånd tilbage.<br />
»Og du, du frygter endnu ikke for Gud!« Man skulle<br />
råbe det ud over vores storbyer: »Og I frygter stadig ikke<br />
for Gud!« Man skulle skrige det ind i kontorerne og forretningerne,<br />
hvor mennesker træder hen over lig for at<br />
tjene penge: »Og I frygter stadig ikke for Gud!« Man skulle<br />
sige det til de unge mennesker, som lever i løse parforhold:<br />
»Og I frygter ikke Gud, hvordan forestiller I jer, det vil gå?<br />
Er I blinde??« Det er begyndelsen til tro, at <strong>jeg</strong> erkender<br />
Guds forfærdelige hellighed.
Og så siger denne røver, denne forbryder videre: »Vi er<br />
dømt <strong>med</strong> rette! Vi har jo fortjent det.« Det er det andet,<br />
som fører til den frelsende tro: Han bekender sin egen<br />
skyld.<br />
Jeg har mødt mange mennesker, som siger til mig:<br />
»Jeg kan ikke tro!« Jeg spørger dem: »Har du nogensinde<br />
forstået, at du er skyldig over for Gud?« »Nej, <strong>jeg</strong> gør det<br />
så godt <strong>jeg</strong> kan, og mere kan man da ikke forlange.« Så svarer<br />
<strong>jeg</strong> dem: »Så længe du lyver for dig selv på den måde, kommer<br />
du aldrig ud i lyset!«<br />
For nylig mødte <strong>jeg</strong> en, som også sagde til mig: »Jeg gør<br />
hvad <strong>jeg</strong> kan, og det er godt nok« Så gik <strong>jeg</strong> ham i møde<br />
og sagde: »Til lykke! Det kan <strong>jeg</strong> ikke sige. I mit liv er der<br />
meget, som ikke er, som det burde være.« Han svarede:<br />
»Naturligvis, hvis man tager det meget nøje.« »Nå?« sagde<br />
<strong>jeg</strong>, »Gud tager det nøje! Så lyv dog ikke for dig selv på<br />
den måde!«<br />
Ser du, du kommer først til den sande, frelsende tro, når<br />
du kalder synden for synd, når du kalder dine løse seksuelle<br />
forhold for hor, når du kalder dit sidespring for ægteskabsbrud,<br />
når du holder op <strong>med</strong> at kalde dine løgne for snuhed,<br />
men kalder dem løgn, når du holder op <strong>med</strong> at kalde din<br />
egoisme berettiget, men indrømmer, at du er din egen gud,<br />
og at det er afguderi.
Det er det andet skridt, som fører til den frelsende tro, at<br />
<strong>jeg</strong> kalder min synd for synd og træder frem for Gud og<br />
siger til ham: »Herre, <strong>jeg</strong> har fortjent din dom!«<br />
Det er forfærdeligt, hvordan vor tid bilder sig selv ind,<br />
at alt er i skønneste orden. Engang vil Gud rive masken<br />
væk fra vore ansigter!<br />
Og nu taler røveren ikke længere forbi <strong>Jesus</strong>, men siger<br />
til <strong>Jesus</strong>: Du har intet ondt gjort. Hvorfor hænger du her?<br />
Og i dette øjeblik går det op for ham: Han hænger jo her<br />
for mig! Han bærer min skyld væk! Så kan han kun råbe:<br />
Herre, tænk på mig, du konge, når du kommer i dit rige!<br />
Det er det tredje: Han tror, at <strong>Jesus</strong> kan frelse, fordi<br />
han dør i vores sted. Og så siger <strong>Jesus</strong>: »Sandelig siger<br />
<strong>jeg</strong> dig: I dag <strong>skal</strong> du være <strong>med</strong> mig i Paradis.«<br />
Ser du: Det er frelsende tro: At Guds hellighed går op for<br />
mig, at <strong>jeg</strong> anerkender min egen fortabthed, og at <strong>jeg</strong> ser,<br />
at <strong>Jesus</strong>, der dør på korset for mig, er min eneste chance.<br />
Uden denne tro kommer du ikke til virkelig at leve livet.<br />
Men <strong>med</strong> denne tro, kommer du bestemt til at leve et<br />
helt og sandt liv. Andet kan <strong>jeg</strong> ikke sige.<br />
Jeg bliver ofte beskyldt for at være »temmelig ensidig«.<br />
Jeg kan kun svare: »Undskyld! Men der findes kun denne
ene måde at klare livet, døden og dommen på, at <strong>jeg</strong> – en<br />
synder kommer til <strong>Jesus</strong>, i bod bekender min synd og tror, at:<br />
Det flød for mig dit dyre blod,<br />
det tror og griber <strong>jeg</strong>.<br />
Det gør for mine synder bod,<br />
at <strong>Jesus</strong> dør for mig.<br />
Jeg håber, at du aldrig mere glemmer denne sætning:<br />
»<strong>Jesus</strong> døde for mig!« Når du står op i morgen tidlig, <strong>skal</strong><br />
du minde dig selv om det igen: »<strong>Jesus</strong> døde for mig!«<br />
Når du i morgen er på arbejde, <strong>skal</strong> du midt i travlheden<br />
tænke: »<strong>Jesus</strong> døde for mig!«<br />
Så vil det ske - af Guds nåde - at du beder til ham og<br />
siger: »For mig! Så må <strong>jeg</strong> også tro!« I det øjeblik, hvor<br />
du begriber det, er du et Guds barn. <strong>Jesus</strong> siger: »Jeg er<br />
døren. Den, der går ind gennem mig, <strong>skal</strong> blive frelst.«<br />
Vel, nu vil <strong>jeg</strong> sige noget helt tredje: Nu vil <strong>jeg</strong> komme ind<br />
på det, som mange siger til mig: »Ja, pastor Busch, men<br />
<strong>jeg</strong> kan stadig ikke tro det, du siger. Jeg hører det, og det<br />
lyder godt, men <strong>jeg</strong> kan stadig ikke tro.« Det vil <strong>jeg</strong> nu<br />
svare på. De mennesker, der siger sådan, vil <strong>jeg</strong> dele ind<br />
i fire grupper. Først:
{3} Mennesker, der ikke kan tro ...<br />
a) ... fordi de ikke er religiøse<br />
Til den første gruppe hører de mennesker, som siger til mig:<br />
»Jeg kan ikke tro, for <strong>jeg</strong> er slet ikke religiøs. Du er religiøs,<br />
præst, men ikke mig!« Til det siger <strong>jeg</strong> altid: »Jeg er heller<br />
ikke religiøs.« Altså, <strong>jeg</strong> har ikke meget tilovers for klokkeklang,<br />
røgelse og den slags ting. Jeg er glad for, at <strong>jeg</strong> i de<br />
seneste år i Essen altid prædikede i en sal, hvor der kun<br />
var et hornorkester. Der var intet orgel og ingen klokker<br />
- og <strong>jeg</strong> har ikke savnet det. Jeg har ikke noget imod den<br />
slags, men <strong>jeg</strong> behøver det ikke. Så lidt religiøs er <strong>jeg</strong>.<br />
Da <strong>Jesus</strong>, Guds Søn, var her på jorden, var der mange<br />
religiøse mennesker. Der var skriftkloge, præster, farisæere<br />
- alle sammen meget religiøse mennesker. Saddukæerne<br />
var eksempler på mere liberale religiøse mennesker.<br />
Det er dem, som i dag siger: »Jeg søger Gud i naturen.«<br />
I nazitiden sagde de: »I vores fane flammer Gud.« Men alle<br />
er de religiøse!<br />
Og disse religiøse mennesker korsfæstede Guds Søn.<br />
Han passede ikke i deres kram. Og så var der de totalt<br />
i-religiøse mennesker: ludere, sortbørshandlere - Bibelen<br />
kalder dem toldere - håndværkere, der måtte kæmpe for<br />
det daglige brød, en fornem mand, Zakæus, som havde<br />
tjent gode penge. Det var alle sammen helt i-religiøse<br />
0
mennesker. De kom til <strong>Jesus</strong>. Hvorfor? De vidste: »Vi er<br />
skyldige over for Gud. Vores liv er ikke godt. Og dér kommer<br />
en frelser, som kan gøre os til Guds børn!« Så troede<br />
de på ham.<br />
Herren <strong>Jesus</strong> er ikke kommet for at gøre religiøse mennesker<br />
endnu mere religiøse, men Herren <strong>Jesus</strong> er kommet for at<br />
frelse syndere fra døden og Helvede og gøre dem til Guds<br />
børn. Og når mennesker siger: »Jeg kan ikke tro, for <strong>jeg</strong><br />
er ikke religiøs«, så kan <strong>jeg</strong> sige til dem: »I har den største<br />
chance for at blive Guds børn!« At vi er syndere, det ved<br />
vi ganske udmærket, men: »<strong>Jesus</strong> døde for mig!«<br />
Jeg siger endnu engang: <strong>Jesus</strong> er ikke kommet for at<br />
gøre religiøse mennesker endnu mere religiøse, men for<br />
at gøre fortabte syndere til den levende Guds børn!<br />
b) ... fordi de ikke vil tro<br />
Den anden gruppe består af dem, som godt nok siger:<br />
»Jeg kan ikke tro!« - men som i virkeligheden, hvis de havde<br />
været helt ærlige, skulle indrømme: »Jeg vil ikke tro!« Hvis<br />
de skulle komme til tro, måtte hele deres liv forandres.<br />
Og det vil de ikke. De ved, at alt ikke er, som det skulle være<br />
i deres liv. Men hvis de skulle blive Guds børn, så måtte det<br />
komme frem i lyset. Nej, det vil de ikke. De ville se dumme<br />
ud i kollegernes øjne! Og hvad ville deres familie sige, hvis<br />
de pludselig blev kristne? Nej, så hellere lade være.
Og hvis du møder mennesker, der siger til dig: »Jeg kan<br />
ikke tro!« - så se dem godt an, om de ikke snarere skulle<br />
sige: »Jeg vil ikke tro.«<br />
Der er en rystende fortælling i Bibelen. Guds Søn, <strong>Jesus</strong>,<br />
sidder på Oliebjerget. Foran ham i dalen ligger byen<br />
Jerusalem i et herligt solskin. Og over byen hæver<br />
Tempelbjerget sig, hvor det storslåede tempel var, som<br />
selv hedningerne sagde burde regnes <strong>med</strong> til verdens<br />
vidundere. Alt dette ligger foran ham.<br />
Men pludselig ser hans disciple, hvordan tårerne løber<br />
ned ad Jesu ansigt. De ser overraskede og spørgende på<br />
ham. Og så udbryder Herren <strong>Jesus</strong> de ord: »Jerusalem,<br />
Jerusalem! du, som slår profeterne ihjel og stener dem,<br />
der er sendt til dig. Hvor ofte ville <strong>jeg</strong> ikke samle dine børn,<br />
som en høne samler sine kyllinger under vingerne, men<br />
I ville ikke.« Nu er I under Guds dom. Jeres by bliver lagt<br />
øde. Det er et af de mest rystende vers i Bibelen: »Men<br />
I ville ikke!« Jerusalems indbyggere sagde også: »Vi kan<br />
ikke tro!« - men de ville ikke tro!<br />
Ser du: Den, som ikke vil tro, behøver heller ikke! Lad mig<br />
sige det igen: I kirken er der alle former for tvang. Men<br />
i Guds rige er der kun fuldstændig frivillighed. Den som<br />
vil leve uden Gud, kan gøre det. Gud tilbyder sig til os.<br />
Men vi kan afvise ham. Vil du leve uden Gud? Det kan du!
Vil du leve uden fred <strong>med</strong> Gud? Det kan du. Vil du leve<br />
uden at bede? Det kan du! Vil du leve uden Bibelen? Det<br />
kan du. Vil du overtræde Guds bud? Det kan du. Vil du<br />
vanhellige søndagen, hore, drikke, lyve, stjæle? Det kan du.<br />
Den, som ikke vil modtage den frelser, Gud har sendt<br />
for at frelse syndere, kan afvise ham. Den, som vil til Helvede,<br />
kan komme det. Hos Gud er der ingen tvang. Kun <strong>skal</strong> du<br />
gøre dig klart, at du selv må tage konsekvenserne.<br />
Gud tilbyder dig gennem <strong>Jesus</strong> tilgivelse for synderne<br />
og fred. Du kan sige: »Det har <strong>jeg</strong> ikke brug for! Det vil<br />
<strong>jeg</strong> ikke have!« Og så må du leve sådan. Men tro ikke, at<br />
du i dine sidste fem minutter af dit liv - når du <strong>skal</strong> dø<br />
- stadig vil kunne tage imod det, som Gud i hele dit liv<br />
har tilbudt dig. Du kan afvise Guds fredstilbud i <strong>Jesus</strong>,<br />
men så må du i alle evigheder leve uden fred <strong>med</strong> Gud.<br />
Og det er Helvede!<br />
Helvede er det sted, hvor man virkelig endegyldigt er blevet<br />
fri for Gud. Der vil han ikke mere indbyde dig. Da kalder<br />
han ikke mere på dig. Du vil måske bede, men han hører<br />
ikke mere. Du vil måske kalde på Jesu navn, men det falder<br />
dig ikke mere ind.<br />
Du behøver ikke tage imod det budskab, <strong>jeg</strong> forkynder<br />
dig. Du kan lade være <strong>med</strong> at omvende dig til <strong>Jesus</strong>. Men<br />
du må gøre dig klart, at du der<strong>med</strong> vælger Helvede. Men<br />
du har din fulde frihed.
»Men I ville ikke!« sagde <strong>Jesus</strong> til Jerusalems borgere.<br />
Han tvang dem ikke. Men det, de valgte, var frygteligt!<br />
c) ... fordi de har oplevet for meget<br />
Den tredje gruppe af dem, der siger: »Jeg kan ikke tro!«<br />
har altid sådan en mærkværdig sætning bagefter. Jeg har<br />
aldrig hørt den fra kvinder. Det er mænd, der siger det.<br />
Sætningen lyder sådan: »Hr. pastor, <strong>jeg</strong> har oplevet for<br />
meget. Jeg kan ikke tro på noget mere.« Jeg spørger:<br />
»<strong>Hvad</strong> har du da oplevet? Jeg har heller ikke haft noget<br />
kedeligt liv!« »Ja ..., <strong>jeg</strong> har oplevet så meget, at <strong>jeg</strong> ikke<br />
kan tro på noget mere.«<br />
Det er en sætning, som bevæger sig rundt i mandeverdenen<br />
som et spøgelse. I disse tilfælde plejer <strong>jeg</strong> at le<br />
og sige: »Men du tror vel, hvad der står i køreplanen?<br />
Du tror vel de oplysninger, som en politibetjent giver<br />
dig?« »Ja.« »Så sig ikke mere: ‘Jeg kan ikke tro på noget<br />
mere!’- men sig: ‘Jeg tror ikke på noget - undtagen det,<br />
der står i køreplanen, og det, som politiet siger.’«<br />
Og sådan kan man fortsætte. Så siger <strong>jeg</strong>: »Ser du, i mit<br />
mørke liv, fuldt af synd og smuds, mørke og fejltagelser<br />
kom <strong>Jesus</strong>. Og da erkendte <strong>jeg</strong>: Han er Guds Søn, sendt<br />
fra Gud! Og så gav <strong>jeg</strong> mit liv til ham, som har gjort så<br />
meget for mig: <strong>Jesus</strong>.<br />
Og selvom du virkelig ikke kan tro på nogen eller noget<br />
mere, så kan du alligevel stole på ham, som gav sit liv
for dig. Ham kan du stole på; hvad han siger, det kan du<br />
tro. Du tror på så meget, men den eneste, som man helt<br />
sikkert kan betro sig til, ham, som aldrig har svigtet, til<br />
ham siger du: »Nej!« Det er komisk. Og så siger du, at du<br />
har oplevet for meget. Du har endnu ikke oplevet nok!«<br />
d) ... fordi de tager anstød af noget<br />
Den fjerde type af dem, som ikke kan tro, er en noget<br />
omstændelig type. Disse mennesker kan angiveligt ikke<br />
tro, fordi de f. eks. tager anstød af kirken eller noget<br />
i kirkens lære.<br />
Foran mig sidder en ung studerende, som forklarer mig:<br />
»Jeg studerer naturvidenskab.« Jeg siger: »Godt, frøken,<br />
og hvad så?« Så svarer hun: »Hr. præst, <strong>jeg</strong> har hørt et af<br />
dine foredrag. Jeg føler, du har noget, som <strong>jeg</strong> gerne vil<br />
have, men <strong>jeg</strong> kan ikke tro. Forstår du: Alle dogmerne<br />
og hele indretningen af kirken kan <strong>jeg</strong> ikke sluge. Det er,<br />
som om <strong>jeg</strong> skulle synke et helt bundt hø.«<br />
Da ler <strong>jeg</strong> og siger: »Du behøver ikke at sluge et bundt<br />
tørt hø! Har du hørt om <strong>Jesus</strong>?« »Ja,« siger hun. »<strong>Hvad</strong><br />
ville du sige, hvis <strong>jeg</strong> sagde: ‘<strong>Jesus</strong> er en løgner’?« »Nej,«<br />
svarede hun, »det tror <strong>jeg</strong> ikke!« »Tror du, at <strong>Jesus</strong> har<br />
fortalt sandheden?« »Ja,« sagde hun, »det tror <strong>jeg</strong>.«<br />
Jeg gik videre: »Findes der nogen mennesker, som du<br />
ville sige til: ‘Jeg tror aldrig, du har løjet’?« »Næ,« sagde
hun, »det ville <strong>jeg</strong> ikke sige til nogen.« »Ser du,« sagde <strong>jeg</strong>,<br />
»du tror jo allerede. Du har vist din tillid til <strong>Jesus</strong>. Det er<br />
jo tydeligt. Det er begyndelsen. Han siger sandheden.<br />
Bibelen siger: »Og dette er det evige liv, at de kender dig,<br />
den eneste sande Gud, og ham, du har udsendt, <strong>Jesus</strong><br />
Kristus.«<br />
Du behøver ikke kæmpe <strong>med</strong> dogmerne og kirken som<br />
institution. Men ud fra verdens tågedis kommer én til dig.<br />
Og du ser tydeligere og - tydeligere naglemærkerne og<br />
mærkerne fra tornekronen. Han taler om, at han har taget<br />
din skyld på sig og har elsket dig, som ingen andre har<br />
gjort det.<br />
Du må lade dine øjne se på <strong>Jesus</strong>, når du siger: »Min<br />
frelser, min Herre og min Gud!« Tro betyder ikke at sluge<br />
dogmer som tørt hø, fordi præsten har sagt det, men tro<br />
betyder at kende <strong>Jesus</strong> Kristus.<br />
»Ha,« siger én, »<strong>jeg</strong> kan ikke tro, for præsterne, præsterne ...«,<br />
og så går det løs. Så kommer historierne om præsterne.<br />
En har haft et sidespring. En er løbet <strong>med</strong> pengekassen.<br />
Overalt er der sket et eller andet <strong>med</strong> præsten. »Derfor<br />
kan <strong>jeg</strong> da ikke tro!«<br />
Og så bliver <strong>jeg</strong> rød i hovedet, for <strong>jeg</strong> kender jo mig selv.<br />
Jeg er endnu ikke løbet <strong>med</strong> kassen, men hvis mennesker<br />
kendte mig, så ville de heller ikke tage mig alvorligt.<br />
<strong>Hvad</strong> <strong>skal</strong> man da sige til det? Pas nu på! Der står ingen
steder i Bibelen: »Tro på din præst, så bliver du salig«,<br />
men der står i Bibelen: »Tro på Herren <strong>Jesus</strong>, så <strong>skal</strong> du<br />
og dit hus blive frelst.« En præst er - ja, <strong>jeg</strong> ved, at der<br />
også er andre end dem - men når han gør sin pligt, så er<br />
han en vejviser til <strong>Jesus</strong>! Og <strong>med</strong> en vejviser gør det ikke<br />
så meget, om den er lidt krum eller skæv eller er blevet<br />
lidt forvasket i regnen. Når man bare kan se, hvor den<br />
viser hen.<br />
Jeg ville heller ikke høre en præst, som ikke er vejviser<br />
til <strong>Jesus</strong>, den korsfæstede og opstandne Guds Søn. Men<br />
<strong>jeg</strong> ærgrer mig ikke over de vejvisere, der viser mig vejen<br />
og målet, men <strong>jeg</strong> går den vej til målet. Og dette mål er:<br />
<strong>Jesus</strong>, nådens kilde.<br />
Vil du på den yderste dag træde frem foran den levende<br />
Gud og sige: »Herre, <strong>jeg</strong> har ikke modtaget din frelse, <strong>jeg</strong><br />
har ikke taget imod syndernes forladelse, fordi præsterne<br />
ikke duede til noget!«? Vil du stå sådan foran Gud?<br />
Nej, min ven, det er ikke rigtigt, når nogen siger:<br />
»Jeg kan ikke tro!«<br />
Der er et stort ord af <strong>Jesus</strong> i Bibelen. Det lyder sådan:<br />
»Den, der vil gøre hans vilje, <strong>skal</strong> erkende, om min lære<br />
er fra Gud, eller om <strong>jeg</strong> taler af mig selv.« Spørgsmålet er,<br />
om <strong>jeg</strong> vil begynde at bruge den lille erkendelse, <strong>jeg</strong> har,<br />
i mit liv og gøre efter den. Så kommer <strong>jeg</strong> videre.
{4} <strong>Hvad</strong> <strong>skal</strong> man gøre, når man ikke kan tro?<br />
Jeg vil til sidst sige det <strong>med</strong> nogle ganske få ord:<br />
a) Bed Gud om lys!<br />
Han er jo hos dig. Sig: »Herre lad mig komme til tro.<br />
Lad mig dog se dit lys!« Det hører han!<br />
b) Regn <strong>med</strong> Guds svar!<br />
<strong>Jesus</strong> er her! Gå ind i stilheden og sig til ham: »Herre<br />
<strong>Jesus</strong>, <strong>jeg</strong> vil give dig mit liv.« Sådan har <strong>jeg</strong> gjort det,<br />
da <strong>jeg</strong> i min gudløshed blev bange for Gud og hørte om<br />
<strong>Jesus</strong>.<br />
c) <strong>Læs</strong> i Bibelen!<br />
Brug hver dag et kvarter alene <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>! <strong>Læs</strong> i Bibelen<br />
og hør, hvad Gud har at sige dig. <strong>Læs</strong> lyttende. Og fold så<br />
hænderne og sig: »Herre <strong>Jesus</strong>, <strong>jeg</strong> har så meget at sige til<br />
dig. Jeg kan ikke klare mit liv, hjælp du mig!«<br />
d) Søg et fællesskab!<br />
Søg fællesskab <strong>med</strong> mennesker, som også vil tage det<br />
alvorligt <strong>med</strong> kristendommen. Bliv ikke alene. Der findes<br />
ingen ene-vandrere på vejen til Himmelen. Søg et fællesskab<br />
<strong>med</strong> kristne, der går på den samme vej.
Kapitel 7:<br />
At leve livet<br />
- <strong>med</strong> skyld og forsømmelser<br />
Hvordan <strong>skal</strong> vi kunne leve, hvis skyld og forsømmelser<br />
bestandig følger os?<br />
Man hører ofte en frase, der lyder sådan: »Nu bliver det<br />
alvor!« Om det tema, vi har nu, vil <strong>jeg</strong> også sige: »Nu bliver<br />
det alvor!«<br />
Spørgsmålet er, hvordan vi kan leve vort liv, hvis skyld<br />
og forsømmelser altid følger os. Til det vil <strong>jeg</strong> først sige:<br />
»... hvis skyld og forsømmelser altid følger os« er ikke<br />
rigtigt. For det gør de nemlig! Skyld og forsømmelser<br />
følger os alle vegne. Og derfor er <strong>jeg</strong> så lykkelig for, at <strong>jeg</strong><br />
kan tale om en stor og herlig ting, om en gave, som gør<br />
mennesket fantastisk lykkeligt og rigt.<br />
Det er ikke noget, der kan købes nogen steder, ikke i noget<br />
land på jorden. Selvom du var millionær og ville lægge alle<br />
dine penge på bordet - du kunne alligevel ikke købe det.<br />
Du kan heller ikke få det gennem gode forbindelser.<br />
Ellers er det jo sådan nu om dage, at det, man ikke kan
købe, kan man ofte få fat i gennem gode forbindelser.<br />
Denne herlige ting, som <strong>jeg</strong> nu <strong>skal</strong> tale om, kan du ikke<br />
få fat i, uanset hvor gode dine forbindelser er.<br />
Der er simpelthen ingen mulighed for, at du selv kan<br />
skaffe dig denne herlige ting. Man kan kun få den som<br />
gave. Og denne vidunderlige, store og herlige ting, som<br />
<strong>jeg</strong> nu vil tale om, som man hverken kan købe eller skaffe<br />
via forbindelser, er: tilgivelse for synd. Jeg ved, at mange<br />
er skuffede og tænker: »Tilgivelse for synder?« - og så opstår<br />
spørgsmålet:<br />
{1} Har <strong>jeg</strong> brug for tilgivelse?<br />
Jeg er overbevist om, at halvdelen af mine læsere vil sige:<br />
»Tilgivelse for synder? Det har <strong>jeg</strong> ikke behov for!« En ung<br />
mand har for nylig forklaret mig det sådan: »Vi lever jo<br />
i en tid, hvor behov vækkes af reklamer. Vores bedsteforældre<br />
anede intet om tyggegummi eller cigaretter.<br />
Gennem uendelige reklamer i dagspressen er vi nu efterhånden<br />
nået dertil, hvor vi f. eks. ikke tror, at vi kan leve<br />
uden cigaretter. Der er skabt et behov - og så kan der sælges!«<br />
Og så fortsatte den unge mand: »Sådan gør kirken også.<br />
Kirken gør det klart for mennesker: I behøver tilgivelser<br />
for synd! - og så sælger den det. Forstår du: Vi har ikke<br />
behov for tilgivelse - men I skaber først behovet for det,<br />
og så kan I sælge varen.«<br />
0
Er det sådan? Hvis du nu standser en på gaden: »Goddag,<br />
hvad hedder du?« »Jan Andersen!« »Jan Andersen, har<br />
du brug for tilgivelse for synd?« »Vrøvl! Jeg har brug for<br />
6.000 kr., men tilgivelse for synd? Næ ...!«<br />
Er det rigtigt? Skaber vi et behov, som ikke var der fra<br />
begyndelsen, for at dække det bagefter <strong>med</strong> Bibelen?<br />
Jeg siger dig: Det er en grufuld fejltagelse, en forfærdelig<br />
misforståelse. Der er intet, vi har mere brug for, end<br />
tilgivelse for synd. Den, som mener, han ikke behøver<br />
tilgivelse for synd, kender slet ikke den hellige, skrækkelige<br />
Gud. Der er blevet talt så meget om Guds kærlighed, at vi<br />
helt har glemt, at Gud - sådan står der i Bibelen - er en hellig<br />
Gud! Når <strong>jeg</strong> pludselig opdager, at Gud er skrækindjagende,<br />
så bliver <strong>jeg</strong> vækket af mit liv i synden. Og den, som siger:<br />
»Jeg har ikke behov for syndernes forladelse!« - han har<br />
ingen anelse om den levende Gud, der kan ødelægge både<br />
krop og sjæl i Helvede. Man kan nemlig gå evigt fortabt.<br />
Det siger <strong>Jesus</strong>, han, som må vide det.<br />
Og hvis hele verden siger: »Det tror vi ikke på!« - så vil<br />
hele verden gå fortabt! <strong>Jesus</strong> ved, hvad der er bagved forhænget.<br />
Og han advarer os indtrængende mod fortabelsen.<br />
Og nu står vi <strong>med</strong> vores synder og vover at sige: »Vi har<br />
ikke behov for tilgivelse! Kirken vækker bare et behov,<br />
som ikke eksisterer!« Dumt sludder! Der er intet, som vi<br />
har mere brug for end tilgivelse for synden!
Nu må <strong>jeg</strong> fortælle dig en oplevelse: Jeg holdt et møde<br />
i den dejlige by Zürich, i en kongressal. Der var en kæmpe<br />
forsamling. Mange måtte stå langs væggen. Jeg lagde<br />
specielt mærke til to unge mænd, som morede sig vældigt.<br />
Man kunne se på dem, at de var kommet af nysgerrighed.<br />
Den ene af dem havde et lille overskæg. Jeg tænkte: »Bare<br />
<strong>jeg</strong> kunne få sådan et overskæg.«<br />
Da mit foredrag begyndte, satte <strong>jeg</strong> mig for, at <strong>jeg</strong> ville<br />
tale sådan, at også de to mænd hørte efter. Og de hørte<br />
faktisk interesseret efter. Men da <strong>jeg</strong> for første gang nævnte<br />
»tilgivelse for synd« så <strong>jeg</strong>, hvordan manden <strong>med</strong> overskægget<br />
lo spottende og hviskede sin sidemand noget i øret.<br />
Det var — som nævnt — et meget stort lokale. De var begge<br />
to langt væk. Jeg kunne ikke høre, hvad han sagde, men<br />
<strong>jeg</strong> så det på hans ansigtsudtryk. Han sagde omtrent sådan:<br />
»Tilgivelse for synden! Typisk præstesludder! Du milde<br />
himmel!« Og der<strong>med</strong> tænkte han: »Jeg er da ingen forbryder!<br />
Jeg behøver da ingen tilgivelse for synd!«<br />
Og sådan siger du måske også? »Jeg er ingen forbryder!<br />
Jeg har ikke brug for tilgivelse for synd!« - Sådan noget<br />
lignende sagde han altså. Jeg blev rasende. Jeg ved, at raseri<br />
ikke er godt over for Gud. Jeg blev alligevel rasende.<br />
»Et øjeblik,« sagde <strong>jeg</strong>, »nu holder <strong>jeg</strong> et halvt minuts<br />
pause, hvor I <strong>skal</strong> svare ja eller nej til det spørgsmål, <strong>jeg</strong><br />
nu stiller: Vil I for al evighed give afkald på syndernes<br />
forladelse, fordi I ikke har behov for tilgivelse for synd?
Ja eller nej?« Og så stod <strong>jeg</strong> helt stille foran de tusind<br />
mennesker i et halvt minut. Pludselig så <strong>jeg</strong>, hvordan<br />
manden <strong>med</strong> overskægget blev helt bleg og endda holdt<br />
sig fast til væggen. Så forskrækket blev han. Det gik sikkert<br />
op for ham: »Nu siger <strong>jeg</strong>: ‘Jeg er ingen forbryder!’ Men når<br />
det går mod døden, når det bliver alvor, så vil <strong>jeg</strong> nok alligevel<br />
gerne have syndernes forladelse. Jeg må ikke give<br />
afkald på det for altid.« Det må du heller ikke! Eller hvad?<br />
Der er en sætning, som <strong>jeg</strong> har hørt utroligt mange gang<br />
i mit liv: »Jeg gør, hvad <strong>jeg</strong> kan og så kan man ikke forlange<br />
mere.« Men tro mig: Jeg har aldrig hørt den fra mennesker<br />
under 40 år. Den unge ved godt, at hans liv er fuldt af skyld.<br />
Først når vi hensynsløst har kvalt vor samvittighed,<br />
kan vi få os selv til at sige sådan. Og når nogen altså siger:<br />
»Jeg gør, hvad <strong>jeg</strong> kan, og så kan man ikke forlange mere«,<br />
så kan <strong>jeg</strong> svare: »Du er over 40 år. Det er åreforkalkning,<br />
sådan som du taler. Det er en hensynsløst ødelagt samvittighed!«<br />
Så længe vor samvittighed endnu ikke er kvalt,<br />
ved vi udmærket, at der ikke er noget, vi behøver mere,<br />
end tilgivelse for synden.<br />
For år tilbage optrådte Bill Haley i Essen. Han er en musiker.<br />
Tusinder af unge kom for at høre ham og hans band. Ved<br />
det første musikstykke hørte de endnu efter, ved det andet<br />
var de allerede i bevægelse, og ved det tredje nummer
egyndte de langsomt men sikkert at hærge hele salen.<br />
Skaderne løb op i flere millioner kroner. En ung politibetjent<br />
fortalte mig: »Jeg sad oppe foran og måtte holde<br />
mig fast til stolen for ikke at blive revet <strong>med</strong>.«<br />
Den næste dag gik <strong>jeg</strong> gennem den indre by. Der ser <strong>jeg</strong><br />
tre unge stå sammen, som så ud, som om de havde været<br />
<strong>med</strong> aftenen i forvejen. Jeg gik hen til dem og sagde:<br />
»Goddag! Jeg vil vædde på, at I også var til Bill Ha-ley-koncert<br />
i går aftes!« »Selvfølgelig, hr. præst!« »Nå?« sagde <strong>jeg</strong>, »kender<br />
vi hinanden? Hvor heldigt! Sig mig engang, <strong>jeg</strong> forstår det<br />
ikke: Hvorfor hærgede og ødelagde I hele koncertsalen?«<br />
Og så fik <strong>jeg</strong> til svar: »Åh, pastor Busch, det var af ren fortvivlelse!«<br />
»Hva’?« spurgte <strong>jeg</strong>, »fortvivlelse over hvad?«<br />
Så svarede han: »Ja, det ved vi heller ikke.«<br />
Den store danske teolog og filosof Søren Kierkegaard fortalte<br />
engang fra sit eget liv, at han som barn ofte gik tur<br />
<strong>med</strong> sin far. Undertiden blev faderen stående lidt og så<br />
eftertænksomt på sin søn. Så sagde han: »Kære barn, du<br />
går rundt i en stille fortvivlelse.« Da <strong>jeg</strong> læste det, tænkte<br />
<strong>jeg</strong>: Når man har været storbypræst i 40 år, så ved man,<br />
hvor rammende det egentlig er.<br />
Og nu spørger <strong>jeg</strong>: Kender du også denne indre fortvivlelse<br />
i dit liv? Så vil <strong>jeg</strong> sige dig, hvor den kommer fra. Lad os<br />
foretage en opdagelsesrejse til vores eget hjerte. Jeg vil
uge et billede. Som præst i Ruhr-området har <strong>jeg</strong> ofte<br />
været på tur i minerne. Det er spændende.<br />
Man tager arbejdstøj på, får en beskyttelseshjelm på<br />
hovedet og så suser man ned i dybet i en elevatorstol<br />
f. eks. til ottende etage. Om man kan komme længere ned?<br />
Ja, men det gør man ikke, for nedenunder er »sumpen«.<br />
Her samler minevandet sig, og det kalder minearbejderne<br />
for »sumpen«. Mens <strong>jeg</strong> var i Essen, skete det engang, at<br />
en elevator-line sprang og den susede videre ned i dybet<br />
- til sumpen. Forfærdeligt!<br />
Denne sump i minegangene er for mig blevet et billede på<br />
mennesket. Vi ved alle sammen, at der er flere »etager«<br />
i vores liv. Vi kan for eksempel se glade ud og gøre et godt<br />
indtryk - men indeni ser det hele anderledes ud. Man kan<br />
le - og alligevel være forfærdelig ked af det hele.<br />
Sådan kan man lade, som om livet er en leg - men inderst<br />
inde i vores sjælsliv, på bunden af vores hjerte, sidder den<br />
dybe fortvivlelse. Det siger lægerne, filosofferne, psykologerne<br />
og psykiaterne. Film og romaner handler om det.<br />
Det er uhyggeligt, hvordan fortvivlelse og angst ind<br />
imellem stiger op til overfladen. En psykiater sagde til mig:<br />
»Du aner ikke, hvor mange unge mennesker, der sidder i<br />
mit konsultationsværelse!«<br />
De fleste mennesker spørger ikke, hvor fortvivlelsen<br />
og angsten kommer fra. De forsøger bare at blive fri for
den - ved at flygte ind i rusen. Men det er klogere at se<br />
realiteterne i øjnene.<br />
Fortvivlelsen dybt i menneskets indre er efter alt at dømme<br />
et billede på vores tid. Det overraskende er bare, at Bibelen<br />
allerede for 3000 år siden har beskrevet det. Den siger:<br />
»Hvor hjertet er genstridigt og modløst.«<br />
Og ser du: Bibelen siger os også, hvorfor det er sådan.<br />
Den nævner mange grunde: At vi siden syndefaldet er<br />
fjernt fra Gud, at vi siden da har levet uden for vores<br />
egentlige element - Gud er vort oprindelige element - at vi<br />
inderst inde frygter Guds dom over vores liv. Men den<br />
vigtigste grund til den dybe fortvivlelse i vores hjerte er<br />
vores skyld over for Gud.<br />
Det er det store problem i vores liv, som vi ikke selv kan<br />
klare. Og det mærker vi. Og derfor findes denne dybe<br />
fortvivlelse i vores hjerter.<br />
Har vi brug for tilgivelse for synden? Naturligvis behøver<br />
vi tilgivelse for synden! Ja, der er ikke noget, vi har mere<br />
behov for, end tilgivelse for vor synd.<br />
<strong>Hvad</strong> er så synd? Synd er adskillelse fra Gud. Vi er allerede<br />
fra fødslen syndere. Lad mig bruge et eksempel:<br />
Et barn født i England under krigen havde sikkert intet<br />
imod os tyskere, men det tilhørte alligevel fjendens lejr.
På samme måde bliver vi fra naturen født i den lejr, som<br />
er Guds fjende: denne verden.<br />
Sådan er vi fra naturen allerede adskilt fra Gud. Og nu<br />
fjerner vi os mere og mere fra Gud, idet vi opbygger en<br />
mur af skyld. Alle overtrædelser af Guds bud er som sten,<br />
vi murer op. Sådan er synden en uhyggelig virkelighed.<br />
Nu må <strong>jeg</strong> fortælle, hvordan det første gang gik op for mig,<br />
at synden er en uhyggelig virkelighed, og at man ikke kan<br />
gøre sine synder gode igen.<br />
Jeg havde en vidunderlig far, som <strong>jeg</strong> havde et virkelig<br />
tæt forhold til. En dag, da <strong>jeg</strong> arbejdede <strong>med</strong> en eksamensopgave<br />
på kvistværelset derhjemme, råbte nogen nedefra:<br />
»Wilhelm!« - det hedder <strong>jeg</strong> nemlig. Jeg stak hovedet ud<br />
og spurgte min far, som havde råbt efter mig: »<strong>Hvad</strong> sker<br />
der? Hvor brænder det?« Han sagde: »Jeg <strong>skal</strong> til byen,<br />
vil du <strong>med</strong>? Det er altid hyggeligere at være to!« »Åh, far,«<br />
råbte <strong>jeg</strong> tilbage, »<strong>jeg</strong> er lige midt i noget meget vigtigt til<br />
min eksamen. Det passer mig meget dårligt.« »Så går <strong>jeg</strong><br />
alene,« sagde han.<br />
14 dage senere var han død. Det var skik hos os, at<br />
den døde blev opbevaret i huset, og sønnerne skiftevis<br />
sad vagt ved den åbne kiste. Det var en stille aften. Alle<br />
sov. Jeg sad alene ved siden af den åbne kiste. Pludselig<br />
huskede <strong>jeg</strong>, hvordan min far 14 dage tidligere bad mig<br />
om at følge <strong>med</strong> ham til byen. Men <strong>jeg</strong> sagde nej! Jeg så
på ham og sagde: »Åh far, spørg mig en gang til! Og hvis du<br />
synes, at <strong>jeg</strong> <strong>skal</strong> gå 100 kilometer <strong>med</strong> dig, så gør <strong>jeg</strong> det!«<br />
Men hans mund var lukket. Da gik det op for mig: Denne<br />
lille kærlighedsløse handling er en uhyggelig virkelighed,<br />
som <strong>jeg</strong> aldrig nogen sinde kan gøre god igen.<br />
Forstår du, hvor megen skyld, der er i vores liv, hvor<br />
mange forsømmelser, vi har? Hvordan <strong>skal</strong> vi kunne leve,<br />
når skyld og forsømmelse bestandig følger os? Uden tilgivelse<br />
for synden kan vi i virkeligheden ikke leve et lykkeligt liv.<br />
Og i døden? <strong>Hvad</strong> da? Vil du tage al din skyld <strong>med</strong> ind<br />
i evigheden? Jeg har ofte forestillet mig, hvordan det må<br />
være. Jeg er jo faktisk tæt på at skulle dø. Man holder<br />
måske fast i en elsket hånd. Men så kommer det øjeblik,<br />
hvor <strong>jeg</strong> også må slippe den. Og så sejler mit livs skib<br />
i tavshed ind foran Guds ansigt.<br />
Tro mig: Engang står du også foran Ham! Med al din skyld<br />
og alle dine forsømmelser foran den levende og hellige Gud!<br />
Det bliver forfærdeligt, når du opdager: »Hele min skyld<br />
og alle mine forsømmelser har <strong>jeg</strong> taget <strong>med</strong> mig!«<br />
Har vi behov for syndernes forladelse? Der er intet,<br />
vi behøver mere — ikke engang det daglige brød!<br />
{2} Hvor er der tilgivelse?<br />
Findes der da noget, som kan befri os fra fortiden?<br />
Og hvis ja: Hvor findes det da?
Jeg har i det foregående fortalt en historie om min far.<br />
Jeg kan ikke gøre min skyld god igen. Forstår du? Vi kan<br />
ikke gøre vores skyld god igen. Konsekvenserne over for<br />
Gud er der stadig. Regningen er der stadig.<br />
En mand ved navn Judas havde forrådt sin frelser for<br />
30 sølvpenge. Og så blev det pludselig klart for ham: »Det<br />
var forkert!« Han gik til de mennesker, som han havde<br />
forrådt sin frelser til, gav dem pengene tilbage og sagde:<br />
»Jeg har gjort noget forkert. Tag pengene tilbage. Jeg vil<br />
gøre det godt igen!« Men de trak på skuldrene og sagde:<br />
»<strong>Hvad</strong> kommer det os ved? Det er dit problem!« Uanset<br />
hvem han vendte sig til, sagde de: »Det er dit problem!«<br />
Er det alligevel muligt, at skyld og forsømmelse kan slettes<br />
ud og likvideres? Og hvor skulle det så være? Hvor er der<br />
tilgivelse for synd?<br />
Min ven, nu svarer de bibelske personer i kor - i et<br />
jublende, glædesfyldt kor. Fra begyndelsen til slutningen,<br />
fra Det gamle til Det nye Testamente er Bibelens melodi:<br />
Der findes tilgivelse for synd!<br />
Hvor? Gå <strong>med</strong> mig uden for Jerusalems byporte til Golgatahøjen.<br />
Tag dig ikke af folkemængden, ikke af de to røvere<br />
til højre og til venstre, ikke af de romerske soldater, men<br />
læg mærke til manden i midten, der hænger på et kors.<br />
Hvem er han? Han er ikke en af os. Han stillede sig
engang op foran en folkemængde og sagde: »Hvem af jer<br />
kan påvise nogen synd hos mig?« Ingen kendte en eneste<br />
synd hos ham. Det ville ingen af os risikere at spørge om.<br />
Han blev stillet for en domstol, hvor romerske dommere<br />
og det jødiske høje råd forhørte ham. Og de fandt stadig<br />
ikke noget. Han er ikke en af os. Han har ikke brug for<br />
tilgivelse for synd. Men han hænger på korset?! Hvem er<br />
den mand?<br />
Han er ikke trådt frem fra menneskeverdenen, men han<br />
er kommet fra den anden dimension, fra Guds verden<br />
til vor. Jeg taler om <strong>Jesus</strong>, Guds Søn. Og han hænger på<br />
korset? Hvorfor? Hvordan? Min ven, Gud er retfærdig:<br />
Han må straffe synden. Og så har han lagt vore synder på<br />
sin egen Søn og dømt dem <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>. »Han blev straffet,<br />
for at vi kunne få fred«. Det er Bibelens store budskab:<br />
Guds dom ligger på denne <strong>Jesus</strong>, for at vi skulle få fred!<br />
Her er tilgivelse for synd!<br />
Hvor kan <strong>jeg</strong> blive fri for min skyld? Hvor får <strong>jeg</strong> fred <strong>med</strong><br />
Gud? Under Jesu kors! »Jesu, hans søns, blod renser os<br />
for al synd.« Det må vi tage imod.<br />
Amerikaneren William L. Hull har udgivet en interessant<br />
bog. Han var den præst, der besøgte million-morderen<br />
Adolf Eichmann 13 gange i hans fangenskab og førte<br />
lange samtaler <strong>med</strong> ham. Det var Hull, der hørte hans<br />
0
sidste ord, der ledte ham til galgen og som var til stede,<br />
da hans aske blev strøet ud over Middelhavet.<br />
Indholdet i samtalerne <strong>med</strong> Eichmann har præsten offentliggjort<br />
under titlen »Kampen om en sjæl«. I begyndelsen<br />
fortæller han: »For mig gjaldt det om at redde denne skrækkelige<br />
synder fra Helvede. Og det er rystende, hvordan<br />
denne mand, der fra sit skrivebord har myrdet millioner<br />
af mennesker og har tilført verden grufulde smerter, helt<br />
til sidste øjeblik sagde: ‘Jeg behøver ingen, der dør for<br />
mig. Jeg behøver ikke tilgivelse for synd. Jeg vil heller<br />
ikke have det.’«<br />
Vil du gå i Eichmanns spor og dø sådan? Nej? Hvis ikke,<br />
så omvend dig af hele dit hjerte til <strong>Jesus</strong>, Guds Søn, der<br />
som den eneste i verden kan tilgive vores synder, fordi<br />
han er død for dem og har betalt for dem!<br />
Da pastor Hull talte <strong>med</strong> Eichmann rystede det ham meget<br />
at skulle tilbyde dette menneske syndernes forladelse<br />
gennem Jesu blod. Kunne sådan en som ham virkelig<br />
få forladelse for synden? Ja! Ja!! »Jesu, hans søns, blod<br />
renser os for al synd.«<br />
Men <strong>jeg</strong> må bekende synderne, fortælle <strong>Jesus</strong> dem og<br />
så se på korset og tage imod det:<br />
Det flød for mig, dit dyre blod,<br />
det tror og griber <strong>jeg</strong>.
Det gør for mine synder bod,<br />
at Kristus dør for mig.<br />
Bibelen bruger hele tiden nye billeder for at gøre det<br />
tydeligt, hvordan den korsfæstede og opstandne Herre<br />
<strong>Jesus</strong> — <strong>Jesus</strong> blev jo ikke i døden, men stod op på den<br />
tredje dag. Det ved du forhåbentlig, at han lever — hvordan<br />
han tilgiver synder.<br />
Bibelen bruger f. eks. billedet af en kautionist. En kautionist<br />
forpligter sig til at betale for mig, hvis <strong>jeg</strong> ikke selv<br />
kan betale. Én må betale! Det gælder altid her i livet: Én må<br />
betale. Og for hver synd i vores liv, opstår der en forpligtelse<br />
over for Gud.<br />
Bibelen siger: »Syndens løn er døden«. Guds krav om<br />
betaling for vores synd er døden. Og nu kommer <strong>Jesus</strong><br />
og går i døden for vores synder, for at vi <strong>skal</strong> have liv.<br />
Han bliver vores kautionist over for Gud.<br />
Og nu gælder det: Enten betaler du for dine synder<br />
i Helvede — eller også kommer du til <strong>Jesus</strong> og siger:<br />
»Herre <strong>Jesus</strong>, <strong>jeg</strong> vil tage imod, at du har betalt for mig!«<br />
Vidar Kristensen bekender i en sang:<br />
Jeg har en ven, som gav sit liv,<br />
for at <strong>jeg</strong> skulle leve.<br />
Der findes intet alternativ,
det er omsonst selv at prøve,<br />
fordi <strong>jeg</strong> lever så milevidt<br />
fra Guds lov, er mit liv fallit.<br />
Jeg fik dommen, så lød den:<br />
Du <strong>skal</strong> dømmes til døden.<br />
Men når han dræbes uskyldig,<br />
bli’r min dødsdom ugyldig.<br />
Eller Bibelen bruger billedet <strong>med</strong> en løskøbelse. Et menneske<br />
er kommet i slavehandlerens magt. Han kan ikke selv købe<br />
sig fri. Men da kommer en venlig herre til slavemarkedet<br />
og ser slaven. Han får <strong>med</strong>lidenhed <strong>med</strong> ham og spørger:<br />
»<strong>Hvad</strong> koster han? Jeg køber ham fri!«<br />
Fra hvilket øjeblik er slaven fri? Fra det øjeblik den sidste<br />
krone er betalt! Og nu kan du modtage det og sige:<br />
»Herre <strong>Jesus</strong>, nu lægger <strong>jeg</strong> mine synder ned for dig og<br />
tror, at du har fjernet dem.« <strong>Jesus</strong> køber fri! <strong>Jesus</strong> gør<br />
slaver fri fra synden!<br />
Guds Søn har gjort mig fri<br />
fra Satans tyranni,<br />
fra syndestand, fra lovens band,<br />
fra dødens skræk og helvedbrand.<br />
Hele tiden viser Bibelen nye billeder. Den benytter sig af<br />
billedet <strong>med</strong> forsoningen. Selv den mest uoplyste hedning
ved, at han har brug for forsoning. Derfor findes der i alle<br />
religioner en hær af præster, der bringer forsoningsofre.<br />
Men Gud anerkender kun ét eneste forsoningsoffer:<br />
»Se, der er Guds lam, som bærer verdens synd.« Mange<br />
præster har bragt mange ofre. <strong>Jesus</strong> derimod er selv præsten,<br />
der forsoner os <strong>med</strong> Gud. Og han er selv det offer, der<br />
forsoner os <strong>med</strong> Gud. Kun han kan forsone os <strong>med</strong> Gud.<br />
Bibelen bruger også et billede <strong>med</strong> vask og rensning. Den<br />
ene kristne skriver til de andre: »Ham, som elsker os og har<br />
løst os fra vore synder <strong>med</strong> sit blod.« Du kender historien<br />
om den fortabte søn, der endte i det værste snavs: hos<br />
svinene. Hvor mange er ikke endt sådan hos svinene!<br />
Man kan kun sige: Det er synd for dem.<br />
Men da kommer den fortabte søn til sig selv igen — og<br />
løber, sådan som han er, hjem til sin far igen. Han vaskede<br />
sig ikke først, købte nyt tøj og skaffede sig nye sko. Nej, han<br />
kom sådan, som han var. Og faderen vaskede ham og gav<br />
ham nyt tøj.<br />
Mange mennesker mener, de først må blive bedre, før<br />
de kan blive kristne. Det er en katastrofal misforståelse.<br />
Vi må komme til <strong>Jesus</strong> lige så ulækre og snavsede vi er<br />
og lige så beskidt og mislykket, vores liv er. Kom til <strong>Jesus</strong>,<br />
som du er! Han vasker dig ren! Han gør alle ting nye!<br />
»Jesu, hans søns blod, renser os fra al synd.« Sådan vidner<br />
apostlen Johannes. Og sådan må vi alle sige det.
Vel, <strong>jeg</strong> kan ikke her fortælle dig om alle Bibelens billeder.<br />
Men <strong>jeg</strong> forestiller mig, at du selv begynder at læse i Bibelen,<br />
så du lærer dette herlige budskab om syndernes tilgivelse<br />
endnu bedre at kende.<br />
Hvordan <strong>skal</strong> vi kunne leve, hvis skyld og forsømmelser<br />
altid følger os? Ja, så kan vi ikke leve. Men <strong>jeg</strong> kan leve,<br />
når <strong>jeg</strong> finder <strong>Jesus</strong> og gennem ham erfarer syndernes<br />
forladelse! Så forsvinder den dybe fortvivlelse og angst.<br />
At overgive sig til <strong>Jesus</strong> er ikke en mørk, skrækkelig<br />
ting, men da bliver du ført fra angstens kælder ud i det<br />
lyse forårssolskin fra Guds nåde. Og det ønsker <strong>jeg</strong> dig af<br />
hele mit hjerte!<br />
Altså: Har vi behov for syndernes forladelse? Ja! Hvor<br />
finder vi den? Hos <strong>Jesus</strong>, den korsfæstede og opstandne<br />
frelser.<br />
{3} Hvordan får <strong>jeg</strong> tilgivelse?<br />
Nu tænker du måske — forhåbentlig! — »Det er jo<br />
storartet! Det må virkelig være skønt at få tilgivelse for<br />
synden! Men hvordan får <strong>jeg</strong> det? Der er ingen aviser,<br />
der skriver om det, ingen moderne romaner fortæller<br />
om det, ingen film skildrer det. Hvordan får <strong>jeg</strong> det?«<br />
Ja, hvordan får vi syndernes forladelse?
Vi kan heller ikke hjælpe hinanden særlig meget <strong>med</strong> dette<br />
spørgsmål. Jeg tror det bedste er, at du finder et sted, hvor<br />
du er alene og dér taler <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>. Han er jo opstanden.<br />
Han lever! I Bibelen bliver de mennesker, der er kommet<br />
til tro, beskrevet sådan: »for enhver, som påkalder Herrens<br />
navn, <strong>skal</strong> frelses«. Begynd ganske enkelt at kalde på ham!<br />
Kender du udtrykket »påkalde«? Hør nu: Du har en direkte<br />
linje til <strong>Jesus</strong>! Og den har allerede været tavs alt for længe.<br />
Du har en direkte linje til <strong>Jesus</strong> - og måske har du endnu<br />
aldrig brugt den? Det er da en skam. Kald på ham. Du<br />
behøver ikke vente længe på forbindelse. Bare sig: »Herre<br />
<strong>Jesus</strong>!« — så er han allerede på ledningen. Han er der!<br />
Det er nemlig at bede.<br />
Og hvad man så siger? Alt, hvad hjertet er fuldt af. Sig:<br />
»Herre <strong>Jesus</strong>, <strong>jeg</strong> har et dårligt forhold til et menneske.<br />
Jeg kan ikke selv komme ud af det. Men <strong>jeg</strong> ved, at det<br />
er synd. Herre <strong>Jesus</strong>, hjælp mig!« — »Herre <strong>Jesus</strong>! Der er<br />
noget i min forretning, der ikke er, som det skulle være.<br />
Selvangivelsen har i årevis været forkert. Jeg ved ikke,<br />
hvordan <strong>jeg</strong> <strong>skal</strong> gøre det anderledes uden at gå fallit.<br />
Herre <strong>Jesus</strong>, hjælp du mig!« — »Herre <strong>Jesus</strong>! Jeg er ikke<br />
tro mod min kone. Jeg kan ikke lade være. Herre <strong>Jesus</strong>,<br />
hjælp mig!«
Forstår du, at alt det, du ikke kan sige til noget menneske,<br />
det kan du betro til Herren <strong>Jesus</strong> i bønnen. Han hører.<br />
Prøv engang! Det er en befrielse. Fortæl ham alle dine<br />
synder.<br />
Spørg ham: »Herre <strong>Jesus</strong>, pastor Busch sagde, at gennem<br />
dit blod bliver alt godt igen. Er det rigtigt?« Spørg ham om<br />
det. Kald på ham i dag. Begynd at bruge den forbindelse,<br />
der så længe har været ubenyttet og tal <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>. Og lad<br />
linjen blive varm! Du kan tale <strong>med</strong> ham! Bliv et af de<br />
mennesker, »for enhver, som påkalder Herrens navn,<br />
<strong>skal</strong> frelses«. »Ja,« siger du, »<strong>jeg</strong> har fortalt ham alt, men<br />
han siger ikke noget til mig!« Hov, hov, pas nu på! Nu vil<br />
<strong>jeg</strong> fortælle dig om den forbindelse, hvor han taler <strong>med</strong><br />
dig. Tag Det nye Testamente. Det gamle Testamente kan<br />
du læse senere, begynd ikke <strong>med</strong> det, det er for svært at<br />
begynde <strong>med</strong>.<br />
Begynd i Det nye Testamente <strong>med</strong> Johannes-evangeliet.<br />
Herefter kan du læse Lukas-evangeliet. Begynd <strong>med</strong> at<br />
læse, ligesom du læser artiklerne i et ugeblad. Så vil du<br />
mærke: Nu taler han!<br />
Det er dette, der gør Bibelen til noget helt specielt fremfor<br />
alle andre bøger: at gennem denne forbindelse taler<br />
den levende Herre til mig!
En sagde til mig: »Når <strong>jeg</strong> vil høre Gud, går <strong>jeg</strong> mig en tur<br />
i skoven.« Jeg svarede ham: »Det er da vanvittigt! Når <strong>jeg</strong><br />
går i skoven, hører <strong>jeg</strong> bladende rasle, fuglene synge og<br />
en lille bæk løbe. Det er smukt. Men om mine synder er<br />
forladt, og hvordan <strong>jeg</strong> får et nyt hjerte, og om Gud er<br />
mig nådig, det kan skoven ikke fortælle mig. Det siger<br />
Gud kun gennem Bibelen.«<br />
Tag dig hver dag et kvarters tid til <strong>Jesus</strong>. Kald så på <strong>Jesus</strong><br />
og sig alt til ham: »Herre, i dag har <strong>jeg</strong> sådan nogle store<br />
opgaver. Jeg bliver aldrig færdig alene.« Sig alt til ham!<br />
Og åben så dit Ny Testamente og læs et halvt kapitel.<br />
»Herre <strong>Jesus</strong>, nu må du tale!« Og pludselig er der da et ord<br />
fra Gud til dig. Du mærker: Det siger han til mig. Understreg<br />
det i din Bibel og skriv gerne datoen ved siden af.<br />
Som ung kom <strong>jeg</strong> en dag ind i et hjem. På klaveret lå en<br />
bibel. Da <strong>jeg</strong> tog den i mine hænder, så <strong>jeg</strong>, hvordan mange<br />
steder var understreget <strong>med</strong> rødt og grønt, og der var datoer<br />
ved siden af.<br />
Jeg spurgte - det var en stor familie — hvem denne<br />
bibel tilhørte. »Den tilhører vores datter Emmi.« Jeg så<br />
på Emmi — og giftede mig <strong>med</strong> hende! Sådan en pige<br />
ville <strong>jeg</strong> have, som havde forstået, at <strong>Jesus</strong> taler gennem<br />
denne forbindelse og ikke gennem noget andet.
Jeg får det dårligt, når mennesker skændes og strides<br />
om Bibelen. De siger: »Bibelen er også bare skrevet af<br />
mennesker« — og andet af den slags vrøvl. Det keder mig!<br />
Jeg var i en periode under første verdenskrig telefonist.<br />
Det var før de trådløse radioer. Vi havde små apparater,<br />
som skulle forbindes <strong>med</strong> ledninger. En dag skulle <strong>jeg</strong> til<br />
en højtliggende observationspost. Den var endnu ikke<br />
opbygget, og <strong>jeg</strong> lå i græsset og forsøgte at få ledningen<br />
til batteriet til at sidde fast.<br />
Da kom en lettere såret infanterist over højen. Jeg råbte:<br />
»Menneske, smid dig ned! Vi bliver set! Snart bliver vi<br />
beskudt!« Han s<strong>med</strong> sig ned, kom krybende hen til mig<br />
og sagde: »Jeg er blevet beskudt og må rejse hjem nu.<br />
Hør, det er da et gammelt apparat!« »Ja,« mumlede <strong>jeg</strong>,<br />
»en gammel model.« »Og skruerne er helt løse!« »Ja,«<br />
bekræftede <strong>jeg</strong>, »skruerne er helt løse.« »Og der er gået et<br />
stykke af,« sagde han. Så blev <strong>jeg</strong> rasende: »Så, nu holder<br />
du din mund. Jeg har ikke tid til at høre på din kritik!<br />
Jeg må lytte til forbindelsen!«<br />
Og sådan er det for mig <strong>med</strong> Bibelen. Jeg vil høre Jesu<br />
stemme — og så kommer mennesker og siger: »Bibelen<br />
er også kun skrevet af mennesker!« Så kan <strong>jeg</strong> kun sige:<br />
»Så, hold din mund! Jeg hører Jesu stemme!«
Forstår du? Lad dem ikke gøre dig forvirret! Han taler<br />
til dig gennem Bibelen!<br />
Og søg fællesskab <strong>med</strong> andre, der vil gå den samme vej!<br />
Når <strong>jeg</strong> siger sådan noget ved mine foredrag, svarer folk<br />
altid: ȁrh, det er for gamle damer. Der er kun gamle<br />
mennesker i kirken.« Derfor er <strong>jeg</strong> glad for at kunne sige,<br />
at <strong>jeg</strong> har været ungdomspræst i mere end 30 år, og <strong>jeg</strong><br />
har lært mange unge mennesker at kende, som kan<br />
bekræfte, hvad <strong>jeg</strong> har sagt, at der findes tilgivelse for<br />
synd, at man kan tale <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>, og at han svarer.<br />
Søg sådan et fællesskab <strong>med</strong> andre mennesker, der også<br />
har erfaringer <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>. Det er muligt at finde andre,<br />
der også vil gå <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong> på vejen til Himmelen.<br />
Og nu står <strong>Jesus</strong> foran dig og siger til dig: Kom hid til<br />
mig alle I, som er trætte og tyngede af byrder fordi skyld<br />
og forsømmelser bestandig følger jer. Jeg vil give jer hvile!<br />
Jeg kan give jer tilgivelse for synderne.<br />
0
Kapitel 8:<br />
Kan man være helt sikker<br />
i religiøse spørgsmål?<br />
Vel, det er helt sikkert: I »religiøse spørgsmål« kan man<br />
aldrig være helt sikker. »Religion« er den evige søgen efter<br />
Gud. Det betyder stadig uro og uvished. Men »evangelium«<br />
er noget helt andet. Det er Guds søgen efter os. Derfor vil<br />
<strong>jeg</strong> hellere stille spørgsmålet: »Findes der vished i kristendommen?«<br />
{1} Overfor Gud tillader vi os<br />
uklarhed og usikkerhed!<br />
Det første <strong>jeg</strong> vil sige er, at vi mennesker af i dag egentlig<br />
er komiske. Når det mest solide mandfolk får en lille<br />
smule ondt, så løber han til lægen og spørger: »Doktor,<br />
det gør ondt her. <strong>Hvad</strong> er det?« Man vil vide præcist,<br />
hvad det er, og hvordan udsigterne er.<br />
Eller et andet tilfælde: En familie søger en ung pige<br />
i huset. Og der melder sig faktisk en. »Ja,« siger fruen,<br />
»du får altså dit eget værelse <strong>med</strong> rindende koldt og<br />
varmt vand, fjernsyn og stereoanlæg. Du har en hel<br />
fridag om ugen.« »Ja, det lyder jo godt,« siger pigen,
»men <strong>jeg</strong> må vide, hvad <strong>jeg</strong> kommer til at tjene - i rede penge.«<br />
»Vel,« svarer fruen, »det kan vi tale om en anden gang.<br />
Jeg må først se, hvad du duer til.« »Næ, nej,« svarer pigen,<br />
»på de vilkår tager <strong>jeg</strong> ikke pladsen. Jeg må først vide,<br />
hvad <strong>jeg</strong> kommer til at tjene.«<br />
Har pigen ret? Selvfølgelig har hun ret! Før vi siger ja<br />
til en stilling, er det vigtigste spørgsmål jo: »Hvor høj er<br />
lønnen?« eller: »Hvilket løntrin kommer <strong>jeg</strong> på?« Vi må<br />
jo vide præcist, hvordan vi er stillet. I pengesager tåler vi<br />
ingen uvished! Ja, i alle forhold vil vi vide, hvordan vi er<br />
stillet. Kun på ét eneste område - og det endda det allervigtigste<br />
område — tåler vi en mærkværdig uklarhed og<br />
usikkerhed, nemlig i vores forhold til Gud.<br />
For mange år siden holdt <strong>jeg</strong> møde i Augsburg, i et telt<br />
på en markedsplads. Arrangøren fik en storartet idé.<br />
Lørdag aften var der altid fest og glade dage på beværtningerne.<br />
Derfor sagde han: »Vi holder et møde lørdag<br />
aften klokken 24!«<br />
Mødet blev ikke bekendtgjort på forhånd, for så ville<br />
alle de kære, nysgerrige kristne, som man ikke ønskede<br />
til dette møde, være kommet. Klokken 23.30 kørte mine<br />
venner rundt i biler og samlede de nattegæster sammen,<br />
der blev smidt ud af værtshusene, der lukkede klokken 24.<br />
Der kom tjenere, som var på vej hjem, bardamer, der havde<br />
fyraften. Hele tiden kom bilerne til teltet <strong>med</strong> mennesker.
Da <strong>jeg</strong> klokken 24 trådte op på talerstolen, havde <strong>jeg</strong> en<br />
forsamling foran mig, som <strong>jeg</strong> sjældent har set mage til.<br />
Hvor herligt!<br />
Nogle var lettere blålige i ansigtet. En sad lige foran mig,<br />
en tyk herre <strong>med</strong> en halv-tygget cigar i munden. Jeg tænkte:<br />
Bare det her går godt! Og så begyndte <strong>jeg</strong> at tale. Da <strong>jeg</strong><br />
første gang sagde ordet »Gud«, råbte den tykke mand <strong>med</strong><br />
melonen: »Han findes ikke!« Alle lo. Jeg bøjede mig ud<br />
over talerstolen og spurgte: »Er du helt sikker på det?<br />
Helt hundrede procent sikker på, at der ingen Gud findes?«<br />
Han kløede sig i nakken, skubbede cigarstumpen over<br />
i den anden mundvig og sagde til sidst: »Nå, ja. Helt sikker<br />
er der vel ingen, der er.«<br />
Da lo <strong>jeg</strong> til den tykke mand og sagde: »Jo! Jeg er helt<br />
sikker!« »Nå?« sagde han, »og hvorfra ved du så noget<br />
helt sikkert om Gud?« Så forklarede <strong>jeg</strong> ham, at <strong>jeg</strong> vidste<br />
helt nøjagtig besked om Gud fra <strong>Jesus</strong>. Og <strong>med</strong> ét var der<br />
meget stille i forsamlingen.<br />
Er du helt sikker i spørgsmålet om Gud? Jeg spørger en<br />
kristen: »Kan du sige, at du er helt sikker på, at din skyld<br />
er taget væk og at <strong>Jesus</strong> har betalt for dig?« Og hvad bliver<br />
svaret? »Det håber <strong>jeg</strong> da«!<br />
Det er da komisk! Over for Gud finder både hedninger<br />
og kristne sig i at leve <strong>med</strong> stor usikkerhed og uvished.<br />
Hvis <strong>jeg</strong> gik igennem byen og spurgte mændene: »Sig
mig, tror du, at der findes en Gud?« Så ville de svare:<br />
»Jo, det er nok muligt.« Men hvis <strong>jeg</strong> så spurgte videre:<br />
»Tilhører du ham?« så ville <strong>jeg</strong> få til svar: »Det ved <strong>jeg</strong> ikke.«<br />
Hvilken uhørt uklarhed voksne mænd accepterer i dette<br />
spørgsmål!<br />
En af mine unge venner oplevede for nylig det samme.<br />
Han er studerende og tjener sine penge i ferierne som<br />
murerarbejdsmand på en byggeplads. En dag opdager hans<br />
kolleger, at han er engageret i kristent ungdomsarbejde.<br />
»Menneske dog,« begyndte de, »kommer du hos pastor<br />
Busch?« »Ja!« Og så begyndte de at håne ham: »Så går du<br />
måske også i kirke hver søndag?« »Ja!« »Hver søndag?«<br />
»Ja, hver søndag.« »Hver søndag! Er du tåbelig?« »Næ,«<br />
sagde han, »<strong>jeg</strong> går også til bibelstudier i løbet af ugen.«<br />
»Menneske, du må være gal!«<br />
Og så regnede det ned over ham: »Præsterne gør bare<br />
folk dumme!« - »Hele kristendommen er forældet og har<br />
ikke udviklet sig i 2000 år!« - »Bibelen er én stor selvmodsigelse!«<br />
Kort sagt, så hånede de den unge mand. Men han havde<br />
hud som en elefants og lod sig ikke gå på af det. Da mændene<br />
var færdige, sagde han: »Ja, sådan som I stiller jer til kristendommen,<br />
kan <strong>jeg</strong> forstå, at I har meldt jer ud af kirken.«<br />
Så vendte det hele en omgang, og en af de gamle svarede:<br />
»<strong>Hvad</strong> mener du <strong>med</strong> ‘meldt os ud af kirken’? Jeg tror da
også på Vorherre! Du lyder, som om du var den eneste<br />
kristne. Jeg er også kristen! Jeg tror også på Vorherre.«<br />
Og de andre sagde: »Du tror, du er bedre end os andre!<br />
Vi er også kristne! Vi tror også på Vorherre!« Pludselig<br />
var alt vendt på hovedet, og de stod alle som én og sagde:<br />
»Vi tror også på Vorherre, vi er også kristne!«<br />
Da de var færdige, sagde min ven: »Ja, men hvorfor<br />
håner I mig så?« Svar: »Du gør os så forvirrede, dig kan<br />
man ikke snakke <strong>med</strong>!«<br />
Forstår du: Rigtige mandfolk på en byggeplads, håner<br />
først alt i kristendommen, men bagefter siger de: »Hov,<br />
hov, vi er også kristne!«<br />
<strong>Hvad</strong> gør man så? Er det ikke rystende? I forholdet til<br />
Gud er vi meget usikre og uklare. Der er vi snart hedninger,<br />
snart kristne. Har <strong>jeg</strong> ret? Jeg er bange for, at de allerfleste<br />
af mine læsere også lever i denne uvished og uklarhed.<br />
{2} Bibelen taler om en strålende vished!<br />
Nu spørger du måske temmelig overrasket: »Ja, pastor Busch,<br />
men har den kristne tro virkelig noget <strong>med</strong> vished at gøre?<br />
Er det ikke lige præcis pointen i kristendommen, at man<br />
ingenting ved, men må tro alt?«<br />
For nylig sagde en mand endnu engang den sætning,<br />
som <strong>jeg</strong> har hørt så mange gange: »At to og to er fire,<br />
det ved <strong>jeg</strong>, men i kristendommen kan man intet vide,<br />
men man må bare tro.« Her har vi altså den forestilling,
at man over for de kristne sandheder må pakke sin forstand<br />
ned i en kuffert eller hænge den ind i garderoben<br />
og bare tro. Det er de flestes overbevisning.<br />
Eller der står en foran mig og siger: »Ja, pastor Busch,<br />
I kristne er jo ikke engang selv enige. Der er katolikker og<br />
evangelikale. Og hos de evangelikale er der lutheranere,<br />
reformerte og mange andre. Hvem har så ret?«<br />
Jeg tror, at selv i kristenheden er der en grundlæggende<br />
forestilling om, at den kristne tro er uvis og usikker.<br />
Men det er en enorm fejltagelse.<br />
Ser du: <strong>Hvad</strong> kristendom er, det kan <strong>jeg</strong> kun erfare gennem<br />
Det nye Testamente. Og dér er hver linje fyldt af en<br />
strålende vished! Det vil <strong>jeg</strong> sige dig! Det er latterligt,<br />
at kristenheden lever i uklarhed. Det stammer ikke fra<br />
kristendommen. Nej! Hele Det nye Testamente er fyldt af<br />
strålende vished. Lad mig sige det kort: Det er helt sikkert,<br />
at Gud lever! Ikke et højere væsen, et forsyn eller en skæbne,<br />
ikke en »vorherre«, men Gud, Jesu fader. Hvor <strong>jeg</strong> ved<br />
det fra? Han har åbenbaret sig i <strong>Jesus</strong>! Og derfor kan vi<br />
vide det hundrede procent sikkert.<br />
Slå op i Bibelen, hvor som helst du vil, her bliver ikke<br />
drøftet religiøse spørgsmål, men her bliver det bevidnet:<br />
Gud lever! Og han har åbenbaret sig i <strong>Jesus</strong>! Og det<br />
menneske, der lever uden Gud, lever »skævt« og forkert.
I Bibelen er der også vished om, at denne Gud, som kan<br />
tilintetgøre folkeslag, og som <strong>skal</strong> holde dom over alle,<br />
elsker mig <strong>med</strong> en brændende kærlighed. Det er ikke noget,<br />
Bibelen »regner <strong>med</strong>« eller »formoder«, men der står i<br />
romerbrevets kapitel 8: »For <strong>jeg</strong> er vis på,« — vished!<br />
— »at hverken død eller liv eller engle eller magter eller<br />
noget nuværende eller noget kommende kan skille mig<br />
fra Guds kærlighed i Kristus <strong>Jesus</strong>.«<br />
Guds kærlighed kom til os i <strong>Jesus</strong>! Og det er ikke noget,<br />
vi formoder, det ved vi. Og hvor er Guds kærlighed? Han<br />
har elsket os i <strong>Jesus</strong>. Jesu disciple synger: »Jeg beder om<br />
den kærlighedens magt, der blev åbenbaret i <strong>Jesus</strong>...«<br />
Kender du det? Har du en anelse om, hvad det er?<br />
De bibelske personer var helt sikre på, at de tilhørte Gud.<br />
David siger i Salme 49: ”Gud udløser min sjæl af Dødsrigets<br />
hånd, for han tager mig til sig.” Ikke: ”Jeg håber <strong>jeg</strong> engang<br />
bliver frelst, men <strong>jeg</strong> ved, han tager mig til sig.”<br />
Eller: »Han friede os ud af mørkets magt og flyttede os<br />
over i sin elskede søns rige.«<br />
Jesu disciple har oplevet en eksistens-forandring gennem<br />
<strong>Jesus</strong> — og de ved det! Eller: »Vi ved, at vi er gået over fra<br />
døden til livet.« Vi ved! Kan du sige det? Eller: »Ånden<br />
selv vidner sammen <strong>med</strong> vores ånd om, at vi er Guds<br />
børn.« Her står »er«!
Bibelen er fuld af vished. Hvor kommer så denne meningsløse<br />
sætning fra: »Jeg ved, at to og to er fire, men når det<br />
gælder kristendom kan man intet vide, der må man tro«?<br />
At to og to er fire, det ved <strong>jeg</strong>, men at Gud lever, det ved<br />
<strong>jeg</strong> endnu mere sikkert! At to og to er fire, det ved <strong>jeg</strong>, men<br />
at Gud elsker os i <strong>Jesus</strong>, det ved <strong>jeg</strong> endnu mere sikkert!<br />
De mennesker, der er omvendt til Gud, siger: »At to og<br />
to er fire, det ved <strong>jeg</strong>, men at vi er blevet Guds børn, det<br />
ved vi endnu mere sikkert!«<br />
Nu spørger <strong>jeg</strong> dig: Hvor i den nuværende kristenhed<br />
finder vi sådan en strålende vished? Hvor? Her kan vi se,<br />
hvordan vi er kommet væk fra Bibelen og må bevæge os<br />
tilbage igen.<br />
Opgiv denne lille kristendom! Det betaler sig ikke at<br />
have en »lille kristendom«. Det betaler sig kun at have<br />
en bibelsk kristendom. At være vis på, at Gud lever, at<br />
han elsker mig brændende, og at <strong>jeg</strong> må tilhøre ham, det<br />
betaler sig! Men alt andet betaler sig ikke.<br />
Jeg har altid ladet mine konfirmander sige: »Nu ved<br />
og tror <strong>jeg</strong> SIKKERT!« Og ved overhøringen råber de<br />
det så højt, at alle forældrene hopper på stolene. Jeg vil<br />
gerne give det videre til dem, at kristentro ikke er en<br />
vandring i tyk tåge, men at virkelig kristentro er sikker<br />
og strålende vished! Eller:
Den grund, hvorpå <strong>jeg</strong> bygger,<br />
er Kristus og hans død.<br />
Jeg ved, på hvem <strong>jeg</strong> bygger,<br />
<strong>jeg</strong> ved, hvad fast består,<br />
når denne verdens skygger<br />
som støv og muld forgår.<br />
Lad mig nu sige noget helt andet. Vished i kristentroen<br />
består i objektivt at vide, at Gud lever, og at hans åbenbaring<br />
i <strong>Jesus</strong> er sand. Også selvom hele verden afviser,<br />
at <strong>Jesus</strong> døde til soning for vore synder og opstod for at<br />
frelse syndere, og uanset om der ikke er nogen, der har<br />
behov for det.<br />
Men vished i kristentroen er også subjektivt at vide,<br />
at Gud lever, har åbenbaret sig i <strong>Jesus</strong>, som er død og<br />
opstanden, og at <strong>jeg</strong> personligt har modtaget det i tro.<br />
Selvom 10.000 professorer forklarer en troende ung mand,<br />
at <strong>Jesus</strong> ikke er opstået, så kan han vidne: »Ærede 10.000<br />
professorer! Jeg ved, at min frelser lever!« Og selvom hele<br />
verden taler imod det, så siger troen: »Jeg ved, hvem <strong>jeg</strong><br />
tror på!«<br />
Og selvom du overøser mig <strong>med</strong> videnskabelige modbeviser,<br />
så svarer <strong>jeg</strong>: »Jeg ved det bedst selv!« Og selvom<br />
hele verden tvivlede, så ville <strong>jeg</strong> sige: »Jeg har vished!«<br />
Min ven, sådan en vished er der i den kristne tro, der<br />
møder os i Bibelen!
{3} Har du vished?<br />
Ja, nu må <strong>jeg</strong> spørge dig: Har du fået denne vished? Eller<br />
mangler du den stadig? Hvis du siger: »Jeg troede, <strong>jeg</strong> var<br />
kristen, men det er <strong>jeg</strong> ikke. Jeg er så usikker på det hele«,<br />
så har <strong>jeg</strong> ikke talt forgæves.<br />
Jeg kan huske en ferie sammen <strong>med</strong> nogle unge mænd<br />
i Holland. Om natten klokken to bankede det på døren<br />
til mit værelse. Jeg lukkede op. Der stod hele selskabet i<br />
nattøj. Jeg spurgte: »<strong>Hvad</strong> vil I?« En svarede: »Vi troede,<br />
vi var kristne, men nu har vi set, at det er vi ikke!«<br />
Og det havde gjort dem urolige, så urolige, at de midt<br />
om natten måtte have klarhed over det. Det er meget værd,<br />
når vi erkender, at vor kristendom er langt fra det, som<br />
Bibelen <strong>med</strong> en strålende vished viser os.<br />
Spurgeon, den store engelske vækkelsesprædikant, har<br />
engang udtrykt det sådan: »Troen er en sjette sans.« Ser<br />
du, vi har fem sanser til at erkende denne verden <strong>med</strong>:<br />
synet, hørelsen, følelsen, smagssansen og lugtesansen.<br />
Det er de fem sanser, vi bruger til at erkende denne tredimensionelle<br />
verden <strong>med</strong>.<br />
Et menneske, der kun lever <strong>med</strong> disse fem sanser, spørger:<br />
»Hvor skulle Gud være? Jeg kan ikke se ham. Og <strong>Jesus</strong> kan<br />
<strong>jeg</strong> heller ikke se. Det tror <strong>jeg</strong> ikke på!« Men når Gud gennem<br />
Helligånden giver os lys, så får vi den sjette sans. Så kan<br />
vi ikke kun se, høre, føle, smage og lugte, men så kan vi<br />
også erkende den anden verden.<br />
0
Bibelen siger: »Og dette er det evige liv, at de kender dig,<br />
den eneste sande Gud, og ham, du har udsendt, <strong>Jesus</strong><br />
Kristus.« Det kan den sjette sans!<br />
For kort tid siden var <strong>jeg</strong> i Essen hos en stor mand fra<br />
erhvervslivet. Han havde kontor i et stort kontorhus,<br />
hvorfra man kunne se ud over halvdelen af byen. Efter at<br />
have passeret et par forkontorer, sad <strong>jeg</strong> til sidst foran ham.<br />
Det, <strong>jeg</strong> skulle ham, var snart ordnet. Men så begyndte vi<br />
at snakke sammen.<br />
Han sagde: »Det er interessant at få besøg af en præst!«<br />
»Sikkert,« svarede <strong>jeg</strong>, »det er det nok.« Så fortsatte han:<br />
»Sig mig engang, under krigen gik <strong>jeg</strong> nu og da til møder<br />
på akademiet, men <strong>jeg</strong> fik det indtryk ...« »Ja?« hjalp <strong>jeg</strong><br />
ham, »bare fyr løs, <strong>jeg</strong> har gode nerver!« »Jeg fik det indtryk,«<br />
sagde han, »at kristendommen er en meget uklar og tåget<br />
ting. Ser du, der blev holdt foredrag om emner som »Den<br />
kristne og erhvervslivet«, »Den kristne og oprustningen«,<br />
»Den kristne og nedrustningen«, »Den kristne og pengene«,<br />
»Den kristne og hans kirke«. Men man har aldrig fortalt<br />
mig, hvad en kristen egentlig er. Det ved de åbenbart ikke<br />
engang selv!«<br />
Der sad <strong>jeg</strong> altså i det smukke kontor og fik sådan noget<br />
stukket lige op i ansigtet: »Det ved de åbenbart ikke engang<br />
selv«! »Ah,« svarede <strong>jeg</strong>, »der tager du fejl!« Overrasket<br />
spørgsmål: »Kan du da sige mig, hvad en kristen er?«
»Ja, det kan <strong>jeg</strong> sige dig kort og præcist. Det er der ingen<br />
tvivl om.«<br />
»Ha,« spottede han lidt, »nogle siger, at en kristen er en,<br />
der ikke kommer i konflikt <strong>med</strong> politiet, andre siger, at en<br />
kristen er en, der er døbt og konfirmeret!«<br />
Jeg fortsatte: »Hr. generaldirektør, nu <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> fortælle<br />
dig, hvem der er kristen. Hold dig godt fast! En kristen<br />
er et menneske, der af hjertet kan sige: ‘Jeg tror, at <strong>Jesus</strong><br />
Kristus, sand Gud, født af Faderen i evighed og tillige<br />
sandt menneske, født af jomfru Maria, er min Herre,<br />
som har forløst mig fortabte og fordømte menneske.’<br />
Hr. generaldirektør, du ‘fortabte og fordømte menneske’!«<br />
Han nikkede. Det forstod han. Det gav han mig ret i, at<br />
det er vi. »Godt,« sagde <strong>jeg</strong>, »... har ‘forløst mig fortabte<br />
og fordømte menneske fra alle synder, fra døden og fra<br />
Djævelens vold’. Hr. generaldirektør, ‘... fra døden og fra<br />
Djævelens magt’!« Han nikkede. Det kendte han. Og <strong>jeg</strong><br />
fortsatte: »... ‘ikke <strong>med</strong> guld eller sølv, men <strong>med</strong> sit hellige,<br />
dyre blod og sin uskyldige lidelse og død, for at <strong>jeg</strong> <strong>skal</strong><br />
være hans’.<br />
Ser du, den, som kan sige det: ‘Jeg er Jesu ejendom.<br />
Han har købt mig fra synden, døden og Helvede gennem<br />
sit blod. Det ved <strong>jeg</strong>!’ - han er en kristen, hr. generaldirektør.«
Der blev et øjebliks stilhed i kontoret. Så spørger han:<br />
»Hvordan kommer <strong>jeg</strong> dertil, hvor <strong>jeg</strong> kan sige det?«<br />
Jeg svarede ham: »Hør her, <strong>jeg</strong> har fået at vide fra din<br />
sekretær, at du <strong>skal</strong> på ferie. I eftermiddag sender <strong>jeg</strong> dig<br />
et Ny Testamente. Det <strong>skal</strong> du tage <strong>med</strong> dig, og hver dag<br />
<strong>skal</strong> du læse et stykke i Johannes-evangeliet og derefter<br />
bede. Så kommer du dertil!«<br />
Du forstår mig nok: Kristentroen, som den møder mig<br />
i Det nye Testamente, er vished om, at de objektive sandheder<br />
er sande, og at <strong>jeg</strong> må tage imod dem subjektivt<br />
i troen og blive frelst.<br />
Har du denne vished? Jeg ville ikke kunne leve, hvis <strong>jeg</strong><br />
ikke vidste, om <strong>Jesus</strong> havde taget imod mig. Men spørger<br />
<strong>jeg</strong> en ung: »Elsker du <strong>Jesus</strong>?« »Ja!« »Ved du, at han har<br />
taget imod dig? Er du hans ejendom?« »Ja ..., helt sikkert<br />
ved <strong>jeg</strong> det ikke. Der er stadig så megen kamp i mit liv.«<br />
»Mand!« siger <strong>jeg</strong>, »sådan kunne <strong>jeg</strong> ikke leve. Jeg må<br />
vide, om han har taget imod mig!«<br />
I usikre kristne, der ikke engang ved, om Gud er der<br />
eller ej, som ved nøjagtig besked <strong>med</strong> jeres pengesager,<br />
men ikke <strong>med</strong> Gud, I er slet ikke kristne! Ifølge Ny Testamente<br />
er kristne dem, der kan sige: »Jeg tror, at <strong>Jesus</strong><br />
Kristus er blevet min Herre!«
Her må <strong>jeg</strong> indføje en historie, som du måske kender.<br />
General von Viebahn har fortalt, hvordan han i Hannover<br />
engang red igennem en skov, og en gren tog fat i ham<br />
og rev en flænge i hans frakke. Det er ikke godt for en<br />
general.<br />
Da han om aftenen kommer tilbage til hovedkvarteret,<br />
sidder der et par soldater på muren. Han holder hesten<br />
an og råber til dem: »Er nogen af jer skrædder?« Straks<br />
springer én hen, bøjer sig og siger: »Ja, hr. general, <strong>jeg</strong><br />
er skrædder.« General von Viebahn svarer: »Så kom <strong>med</strong><br />
mig ind på mit værelse og sy min frakke.« Men så svarede<br />
soldaten: »Det kan <strong>jeg</strong> ikke.« »Hvorfor kan du ikke det?<br />
Du er jo skrædder?« »Undskyld, hr. general,« sagde han,<br />
»<strong>jeg</strong> hedder Skrædder, <strong>jeg</strong> er ikke skrædder.« Da han<br />
fortalte historien, sagde General von Viebahn: »Det kan<br />
man sige om de allerfleste kristne. I stastistikkerne står:<br />
»evangelisk kristen«, men i virkeligheden skulle de sige:<br />
»Jeg hedder Kristen, men <strong>jeg</strong> er ikke kristen.«<br />
Åh, hvilken forfærdelig tilstand! Og hvor farlig er denne<br />
tilstand ikke, for så er man overhovedet ikke frelst!<br />
Og nu vil <strong>jeg</strong> gå et skridt videre:<br />
{4} Hvordan når man til vished?<br />
Du vil spørge mig: »Hvordan når man til sådan en vished?«
Til det er der meget at sige: Bed Gud om vished! Begynd<br />
at læse regelmæssigt i Bibelen, brug et kvarter hver dag!<br />
Men <strong>jeg</strong> må sige dig noget temmelig vigtigt først: Man<br />
kommer ikke til tros-vished gennem forstanden, men<br />
gennem samvittigheden.<br />
Altså forstår du: Når man nu om dage kommer i snak <strong>med</strong><br />
mænd om kristendom, så begynder de straks: »Ja, hr. præst,<br />
<strong>jeg</strong> kan ikke tro. I Bibelen er der så mange modsigelser!«<br />
»Modsigelser?« spørger <strong>jeg</strong>. »Ja, der står fx.: Adam og Eva<br />
havde to sønner, Kain og Abel. Kain slog Abel ihjel. Så var<br />
han alene tilbage. Og så gik han til et frem<strong>med</strong> land og<br />
fandt sin kone. Men hvis han var det eneste menneske,<br />
så kan han da ikke finde sig en kone! Hr. præst, det kan <strong>jeg</strong><br />
ikke forstå.« Har du hørt den historie? Med denne historie<br />
afviser mange mænd Gud. I de tilfælde plejer <strong>jeg</strong> at sige:<br />
»Det lyder jo interessant. Her har du en Bibel. Hvor står<br />
der egentlig, at Kain gik til et frem<strong>med</strong> land og fandt sig<br />
en kone?« Så bliver han rød i hovedet. »Ja,« fortsætter <strong>jeg</strong>,<br />
»siden du afviser hele Bibelen, som tusindvis af forskellige<br />
mennesker er kommet til tro igennem, så må du jo have<br />
studeret den grundigt. Hvor står det egentlig?«<br />
Og du kan nok forestille dig, at det ved han slet ikke.<br />
Og så slår <strong>jeg</strong> det op til ham. Men der står ikke det, de tror.<br />
Der står nemlig: »Så forlod Kain Herren og slog sig ned<br />
i landet Nod øst for Eden. Kain lå <strong>med</strong> sin kone, og hun
lev gravid og fødte Enok.« Han havde taget sin kone<br />
<strong>med</strong> sig!<br />
Og hvem var så hans kone? Det står tidligere, at Adam og<br />
Eva havde mange sønner og døtre. Det var en søster. Det<br />
står udtrykkeligt i Bibelen, at Gud ville, at hele menneskeslægten<br />
skulle stamme fra én slægt. Så må søskende først<br />
gifte sig. Senere forbød Gud søskende-ægteskaber.<br />
Er du <strong>med</strong>? Godt. Jeg slår det fast: »Det, du siger, er<br />
noget sludder!« Er manden nu kommet til tro? Ikke tale<br />
om! Han har straks et nyt spørgsmål parat: »Hr. præst,<br />
sig mig engang ...« — og sådan fortsætter det.<br />
Så bliver det tydeligt: Jeg kan besvare hundrede tusinde<br />
spørgsmål for en mand — han er lige så vantro som før.<br />
Troen kommer ikke gennem forstanden, men gennem<br />
samvittigheden.<br />
En af mine forgængere i Essen var præsten og vækkelsesprædikanten<br />
Julius Dammann. Til ham kom engang en<br />
ung mand og stillede spørgsmålet om Kains kone og andre<br />
af den slags. Men Dammann affærdigede det hele og sagde:<br />
»Unge mand, <strong>Jesus</strong> Kristus er ikke kommet for at besvare<br />
spidsfindige spørgsmål, men for at frelse syndere. Når du<br />
er blevet en stakkels synder, så må du komme tilbage.«<br />
Mennesker <strong>med</strong> dårlig samvittighed og mennesker,<br />
der ved, at deres liv ikke slår til, at de ikke selv kan klare det,<br />
de kan komme til tro på frelseren. Så kommer forstanden<br />
bagefter.
Jeg kom en dag ind på en sygestue, hvor der lå seks mænd.<br />
Da <strong>jeg</strong> trådte ind på stuen, modtog de mig hjerteligt:<br />
ȁh, hr. pastor, hvor er det godt, du kommer. Vi har et<br />
spørgsmål.« »Nå?« svarede <strong>jeg</strong>, »ét spørgsmål, det lyder<br />
spændende. Hvilket spørgsmål?« Jeg kunne mærke på<br />
dem, at de havde lagt en fælde for mig. Og den ene stiller<br />
spørgsmålet, mens de andre lytter spændt: »Du tror vel,<br />
at Gud er almægtig?« »Ja, det tror <strong>jeg</strong>!« »Spørgsmålet er:<br />
Kan Gud skabe en sten, der er så stor, at han ikke selv<br />
kan bære den?«<br />
Kan du se pointen? Siger <strong>jeg</strong> ja, så er Gud ikke almægtig.<br />
Siger <strong>jeg</strong> nej, er han heller ikke almægtig. »Kan din Gud<br />
skabe en sten, der er så stor, at han ikke selv kan bære<br />
den?« Jeg overvejede et øjeblik: »Skal <strong>jeg</strong> forklare ham<br />
det?« Men så forekom det mig for dumt. og <strong>jeg</strong> stillede<br />
et modspørgsmål: »Unge mand, lad mig først stille dig et<br />
spørgsmål: Har du haft søvnløse nætter på grund af dette<br />
spørgsmål?« »Søvnløse nætter?« spørger han forbløffet.<br />
»Næ ...«<br />
Så sagde <strong>jeg</strong>: »Ser du, <strong>jeg</strong> må spare på mine kræfter.<br />
Og derfor kan <strong>jeg</strong> kun svare på spørgsmål, som giver<br />
mennesker søvnløse nætter. Unge mand,« fortsatte <strong>jeg</strong>,<br />
»vær så venlig at sige mig: <strong>Hvad</strong> giver dig søvnløse nætter?«<br />
Svaret kom prompte: ȁh, alt det <strong>med</strong> min pige. Hun venter<br />
et barn, og vi kan endnu ikke gifte os.« »Nå,« sagde <strong>jeg</strong>,<br />
»og det får du søvnløse nætter på grund af. Lad os snakke<br />
om det!«
»Ja,« spurgte han forbløffet, »men har det noget <strong>med</strong><br />
kristendommen at gøre?« »Ja,« sagde <strong>jeg</strong>, »det <strong>med</strong> stenen<br />
har ikke noget <strong>med</strong> kristendommen at gøre, men det har<br />
sagen <strong>med</strong> din pige! Ser du: Du er blevet skyldig! Du har<br />
overtrådt Guds bud. Du har forført pigen! Og nu overvejer<br />
du, hvordan du ved endnu større synd kan trække dig<br />
ud af hele affæren. Forstår du: Du er kørt fast i skyld og<br />
synd. Det eneste, der kan hjælpe dig, er, hvis du vender<br />
om til den levende Gud og siger: »Jeg har syndet!« Så er<br />
der en frelser, som kan hjælpe dig tilrette.«<br />
Den unge mand hørte efter. Pludselig gik det op for<br />
ham: »<strong>Jesus</strong> interesserer sig for min belastede samvittighed!<br />
<strong>Jesus</strong> kan hjælpe mig! Han er mit ødelagte livs<br />
redning.«<br />
Denne mand ville gå gennem forstanden. Det var alt<br />
sammen meget dumt. Men da hans samvittighed blev<br />
rørt, så blev der pludselig lys. Er det tydeligt for dig?<br />
Vi kommer til vished om frelsen, ikke ved at få besvaret<br />
spidsfindige spørgsmål, men ved at vi giver vores<br />
samvittighed ret og siger: »Jeg har syndet.« Da ser vi<br />
frelseren, der hænger på korset. Og da kan man erfare:<br />
»Dér blev mine synder tilgivet!« Og videre: »Han har<br />
taget imod mig!« Vejen går gennem samvittigheden<br />
— ikke gennem fornuften!
Ser du, hvis man vil få vished om man er frelst, må man<br />
risikere noget. I kirkerne er der ofte farvede glasmosaikker.<br />
Hvis du står udenfor på en lys dag, så ser de sorte ud,<br />
og du kan knap skimte farverne. Men hvis du går ind<br />
i kirken, så lyser farverne op.<br />
Og præcis sådan er det <strong>med</strong> den kristne tro: Så længe<br />
<strong>jeg</strong> vil se på den udefra, forstår <strong>jeg</strong> intet. Så er alt mørkt.<br />
Jeg må gå ind! Jeg må vove det <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>! Jeg må overgive<br />
mig til denne frelser, betro mig til ham. Så bliver alt<br />
lyst. Det er et skridt fra døden til livet — da forstår man<br />
<strong>med</strong> ét hele kristendommen.<br />
Det prædikede <strong>Jesus</strong> om engang. Tusind mennesker<br />
hørte ham. Pludselig siger han nogle skrækkelige ord:<br />
Sådan som I er, kan I ikke komme ind i Guds rige! I må<br />
fødes på ny! Jeres natur, selv den bedste af jer, er ikke<br />
god nok for Guds rige!<br />
Så er der et par mænd bagest, der rejser sig og siger:<br />
»Kom, vi går. Det er jo uforskammet, det han siger!«<br />
Og så går de tre mænd. Det ser seks kvinder og siger:<br />
»Mændene går. Kom, så går vi også!« Og så går kvinderne<br />
også. Det ser nogle drenge og siger: »Mændene går.<br />
Kvinderne går. Kom, vi går også.«<br />
Og på kort tid smuldrer det hele. Det må være<br />
skrækkeligt. Jeg forestiller mig, hvordan det ville være,<br />
hvis tilhørerne begyndte at gå alle sammen, mens <strong>jeg</strong>
prædikede. Pludselig stod <strong>jeg</strong> alene tilbage <strong>med</strong> nogle<br />
få ligesindede!<br />
Sådan var det hos <strong>Jesus</strong>. Skrækkeligt! Pludselig står<br />
<strong>Jesus</strong> alene. Tusinder er gået væk, mens han talte. De<br />
ville ikke høre ham mere. Kun de 12 står tilbage endnu.<br />
Hvis <strong>jeg</strong> havde været <strong>Jesus</strong>, ville <strong>jeg</strong> have bedt dem: »Åh,<br />
I må i det mindste blive hos mig. I må ikke gå fra mig!«<br />
Men <strong>Jesus</strong> handler anderledes.<br />
Ved du hvad han siger? Han siger: »I må også godt gå,<br />
hvis I vil!« I Guds rige er der ingen tvang. Guds rige er<br />
det eneste rige, hvor der ikke er noget politi. Guds rige<br />
er det mest frivillige, der findes. »Vil I også gå?« Sådan<br />
siger <strong>Jesus</strong> til sine disciple. Og disciplene overvejede det.<br />
Når 6.000 mennesker går væk, så går man gerne <strong>med</strong>.<br />
Og hvis disciplene gerne ville gå <strong>med</strong>, så siger <strong>Jesus</strong>:<br />
»Værsgo’. Gå.« Han lukker døren op for dem: »I må også<br />
gå, hvis I vil! I må gå fortabt. I må være gudløse. I må gå<br />
til Helvede! Som I vil!«<br />
Peter står og overvejer et øjeblik: »Hvor <strong>skal</strong> vi da gå hen?<br />
Hvor? Et liv <strong>med</strong> arbejde og slid som en hest eller et liv i<br />
syndens snavs? Og til sidst døden og Helvede. Det er jo alt<br />
sammen tomt!« Så ser han på <strong>Jesus</strong>, og noget i ham ved<br />
helt sikkert: Livet bliver kun rigtigt godt <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>. Så siger<br />
han: ”Hvor skulle vi dog gå hen, Herre <strong>Jesus</strong>? Hvor? Du har<br />
jo det evige livs ord, og vi har troet og erkendt (hør: vished!),<br />
at du er Kristus, den levende Guds Søn. Vi bliver hos dig!”<br />
0
Min ven: Sådan kommer man til vished. Man ser livsvejen<br />
an og erkender: <strong>Jesus</strong> er den eneste chance for<br />
mig! Åh, hvor <strong>jeg</strong> ønsker for dig, at du også kommer til<br />
den strålende vished: Jeg har troet og erkendt, at du er<br />
Kristus, den levende Guds Søn.<br />
Helt til sidst må <strong>jeg</strong> sige nogle særlige ord til den, som er<br />
begyndt i troen, som har givet <strong>Jesus</strong> sit hjerte og alligevel<br />
siger: »Jeg har ingen vished om frelsen. Hvordan får <strong>jeg</strong><br />
frelsesvished? Jeg ser hele tiden mere synd i mit liv!«<br />
Til ham vil <strong>jeg</strong> sige: Tror du, at frelsesvished får man<br />
først, når man er syndfri? Så må du vente helt, til du<br />
kommer i Himmelen! Til min sidste dag, ja, til mit sidste<br />
åndedrag i mit liv, behøver <strong>jeg</strong> Jesu blod til tilgivelse for<br />
min synd!<br />
Jeg har tidligere fortalt historien om den fortabte søn.<br />
Han kom hjem og sagde: »Jeg har syndet!« Og så tog<br />
faderen imod ham, og holdt en fest af bare glæde. Og nu<br />
forestiller <strong>jeg</strong> mig følgende: Næste morgen taber sønnen,<br />
uden at ville det, en kaffekop på gulvet. I svinestien var<br />
han blevet uvant <strong>med</strong> dækkede borde. Han taber altså<br />
kaffekoppen. Da den knuses <strong>med</strong> et klir, råber han:<br />
»Satans også!«<br />
Smider faderen ham nu ud og siger: »Ud, tilbage til<br />
svinene <strong>med</strong> dig!« Tror du det? Nej! Men faderen siger:
»Sket er sket!« Han siger nok: »Min søn, sådan gør vi ikke<br />
her. Nu må vi arbejde på, at du lærer at lade kaffekopperne<br />
stå, ikke bander og i øvrigt lærer at følge husets skikke!«<br />
Men han sender ham ikke tilbage til svinene.<br />
Og ser du: Når et mennesker overgiver sig til <strong>Jesus</strong>, så<br />
gør han den skrækkelige opdagelse: Den gamle natur er der<br />
endnu! Og <strong>jeg</strong> får hele tiden nye nederlag!<br />
Men når du efter din omvendelse oplever et nederlag,<br />
så fortvivl ikke <strong>med</strong> det samme, men fald på dine knæ og<br />
bed tre sætninger. Første: »Jeg takker dig, Herre, fordi<br />
<strong>jeg</strong> stadigvæk hører dig til!« Anden: »Tilgiv mig gennem<br />
dit blod!« og tredje: »Gør mig fri fra min gamle natur!«<br />
Men altså først: »Jeg takker dig, Herre, fordi <strong>jeg</strong> stadigvæk<br />
tilhører dig!«<br />
Forstår du: Vished om frelsen består i, at <strong>jeg</strong> ved: »Jeg er<br />
kommet hjem og kæmper nu kampen for at leve helligt<br />
som en, der er kommet hjem og ikke som en, der hele tiden<br />
flytter ind og ud.«<br />
Når det bliver prædiket, at »man må hver dag tage imod<br />
frelsen på ny«, så er det en forfærdelig prædiken! Mine<br />
børn behøver ikke hver morgen komme og spørge: »Far,<br />
må <strong>jeg</strong> være dit barn i dag?« De er mine børn! Og den,
som er blevet et Guds barn, han er et Guds barn og kæmper<br />
nu en kamp for at leve helligt som et Guds barn!<br />
Og nu ønsker <strong>jeg</strong> dig af hele mit hjerte, at du må få Guds<br />
børns strålende vished!
Kapitel 9:<br />
<strong>Hvad</strong> får man ud af<br />
et liv <strong>med</strong> Gud?<br />
Vi kunne også spørge: »Betaler det sig at være kristen?«<br />
Til det må <strong>jeg</strong> først nævne et bibelvers for dig. »Lovet<br />
være Gud, vor Herres Jesu Kristi Fader, som i Kristus<br />
har velsignet os <strong>med</strong> al himmelens åndelige velsignelse.«<br />
Efeserbrevet 1,3<br />
Dette ord taler på en vidunderlig måde om den velsignelse,<br />
en kristen har i troen på <strong>Jesus</strong>. Men før <strong>jeg</strong> tager hul<br />
på dette - og der<strong>med</strong> begynder på selve emnet, må <strong>jeg</strong> gøre<br />
nogle forudsætninger klart. Det første, <strong>jeg</strong> vil sige er:<br />
{1} Et liv <strong>med</strong> Gud er ingen illusion!<br />
Nej, et liv <strong>med</strong> Gud er virkelig ikke indbildning, ikke<br />
illusion! Det vil <strong>jeg</strong> begynde <strong>med</strong>.<br />
Som præst i storbyen møder man alle mulige interessante<br />
mennesker. For nylig mødte <strong>jeg</strong> en ung mand og sagde<br />
til ham: »<strong>Hvad</strong> kunne der dog ikke blive ud af dig, hvis<br />
dit liv tilhørte Gud!« »Så, pastor Busch!« sagde han,<br />
»flyv nu ikke højere, end vingerne kan bære!« Kender
du udtrykket? Det han ville sige var: »Behold nu begge ben<br />
på jorden, der findes jo ingen Gud!« Jeg sagde: »Det er det<br />
værste, <strong>jeg</strong> længe har hørt!« Så sagde han: »Pas nu på!<br />
Forstår du: Før i tiden følte mennesker sig meget hjælpeløse<br />
over for naturkræfterne, og derfor forestillede de sig<br />
mægtige kræfter, som kunne hjælpe dem. Nogle kaldte det<br />
Allah’, andre ‘Gud’, en tredje gruppe kaldte det ‘Jehova’,<br />
en fjerde kaldte det ‘Buddha’ og nogle helt femte - ja,<br />
hvad ved <strong>jeg</strong>. Men i mellemtiden har det vist sig, at det<br />
alt sammen bare var indbildning, og at Himmelen er tom!«<br />
Sådan holdt han et smukt foredrag for mig, den unge<br />
mand. Da han var færdig, svarede <strong>jeg</strong> ham: »Ak, min kære<br />
unge mand, du kender jo ikke <strong>Jesus</strong>!« »<strong>Jesus</strong>?«, spurgte han,<br />
»<strong>Jesus</strong> - det er jo også en af de mange religionsstiftere.«<br />
»Nej! Det er en kortslutning!« forklarede <strong>jeg</strong> ham, »der<br />
tager du fejl. Jeg vil fortælle dig, hvem <strong>Jesus</strong> er. Jeg fandt<br />
først for alvor ud af, at Gud lever, efter <strong>jeg</strong> lærte <strong>Jesus</strong> at<br />
kende! Uden <strong>Jesus</strong> vidste vi intet om Gud!« Så gjorde <strong>jeg</strong><br />
det klart for ham, hvem <strong>Jesus</strong> er.<br />
Hvem er <strong>Jesus</strong>? Jeg vil også gøre det tydeligt for dig<br />
gennem et eksempel.<br />
Jeg har gennemlevet meget i mit liv. Jeg har ofte været<br />
i fangenskab, ikke fordi <strong>jeg</strong> havde stjålet sølvskeer, men<br />
på grund af min tro. I Hitlertiden elskede nazisterne ikke
ungdomspræster som mig, og derfor blev <strong>jeg</strong> sat i et<br />
skrækkeligt fangenskab. En gang sad <strong>jeg</strong> i et særligt<br />
forfærdeligt fængsel. Hele bygningen var af beton, og<br />
væggene var så tynde, at man kunne høre, når nogen under<br />
én hostede, eller når nogen på tredje sal faldt ud af sengen.<br />
Jeg sad i en ganske smal celle, da <strong>jeg</strong> hørte, at der blev<br />
smidt en ny fange ind i cellen ved siden af - også en af det<br />
hemmelige politis fanger. Manden må have været meget<br />
fortvivlet. Gennem den tynde væg hørte <strong>jeg</strong> ham græde<br />
om natten. Jeg hørte, hvordan han vendte sig på briksen.<br />
Ofte fornem<strong>med</strong>e <strong>jeg</strong> hans undertrykte snøften.<br />
Det er skrækkeligt, når en mand græder. I dagtimerne<br />
måtte vi ikke ligge på briksene. Så mærkede <strong>jeg</strong>, hvordan<br />
han gik frem og tilbage, to og et halvt skridt frem, to og et<br />
halvt skridt tilbage - som et dyr i bur gik han frem og tilbage<br />
i sin celle. Nogle gange hørte <strong>jeg</strong>, hvordan han stønnede.<br />
Og <strong>jeg</strong> havde Guds fred i min celle! Forstår du: <strong>Jesus</strong><br />
var i min celle. Og da <strong>jeg</strong> hørte, hvor fortvivlet min nabo<br />
var, tænkte <strong>jeg</strong>: »Jeg må ind til ham! Jeg må tale <strong>med</strong><br />
ham! Jeg er jo sjælesørger!« Jeg spurgte efter vagten.<br />
Han kom. Jeg sagde: »Hør her! Ved siden af er en mand,<br />
som er meget fortvivlet. Han vil dø af fortvivlelse! Jeg er<br />
præst, lad mig komme ind til ham. Jeg må tale <strong>med</strong> ham!«<br />
Han svarede: »Jeg <strong>skal</strong> spørge.« Efter en time kom han<br />
tilbage: »Det er ikke bevilget, afvist!«
Så <strong>jeg</strong> fik aldrig manden ved siden af at se. Og han var<br />
endda kun en håndsbredde fra mig. Jeg ved ikke, hvordan<br />
han så ud, om han var gammel eller ung. Jeg følte kun<br />
hans dybe fortvivlelse. Kan du forestille dig det? Jeg stod<br />
flere gange foran væggen og tænkte: »Hvis <strong>jeg</strong> dog bare<br />
kunne gennembryde denne mur og gå ind til manden!«<br />
Men <strong>jeg</strong> kunne ikke slå væggen ind, selvom <strong>jeg</strong> havde<br />
hamret nok så meget på den.<br />
Læg nu godt mærke til dette: Den levende Gud, som har<br />
skabt himmelen og jorden, er i samme situation, som <strong>jeg</strong><br />
var dengang. Vi er lukket inde i den synlige, tredimensionelle<br />
verden. Gud er helt tæt på. Bibelen siger: »Fra alle<br />
sider indeslutter du mig.« Gud er kun en håndsbredde<br />
fra os. Men mellem ham og os er muren til en anden<br />
dimension. Og al nøden fra denne verden når Guds øre.<br />
Han hører de forbitredes forbandelser, gråden fra de<br />
ensomme hjerter, smerten hos dem, der står ved en grav<br />
og sukkene fra dem, som lider under uretfærdighed.<br />
Alt dette hører Gud, ligesom <strong>jeg</strong> hørte fortvivlelsen fra<br />
manden i cellen ved siden af. Og tænk dig: Gud kunne<br />
gøre det, som <strong>jeg</strong> ikke kunne: Gud gennembrød en dag<br />
den mur, som var mellem ham og os, og kom ind i vor<br />
synlige verden — i sin Søn, <strong>Jesus</strong>! I <strong>Jesus</strong>, Guds Søn,<br />
kom Gud til os, i denne verdens nød og elendighed.
Efter <strong>jeg</strong> har lært <strong>Jesus</strong> at kende, ved <strong>jeg</strong>, at Gud lever.<br />
Jeg plejer at sige: Siden <strong>Jesus</strong> er kommet er gudsfornægtelse<br />
i virkeligheden bare uvidenhed!<br />
Nu må <strong>jeg</strong> tale om denne <strong>Jesus</strong>. Jeg ville allerhelst kun<br />
fortælle <strong>Jesus</strong>-historier, men <strong>jeg</strong> ville alligevel aldrig blive<br />
færdig <strong>med</strong> dette store og herlige emne. Altså: <strong>Jesus</strong> blev<br />
født i Betlehem, voksede op og blev mand. Man kunne<br />
ikke se hans guddommelige herlighed, men alligevel blev<br />
mennesker tiltrukket af ham. De mærkede, at i ham kom<br />
Guds kærlighed og nåde til os.<br />
Kana’ans land, hvor <strong>Jesus</strong> levede, var dengang besat af<br />
frem<strong>med</strong>e tropper, nemlig romere. I byen Kapernaum var<br />
der en romersk officer. Romerne troede i almindelighed på<br />
mange guder, men i virkeligheden slet ikke på nogen af dem.<br />
For denne romerske officer sker det, at en, som han<br />
holder meget af, en af hans tjenere, bliver dødssyg.<br />
Han henter læger, men ingen kan hjælpe. Da bliver det<br />
klart for ham: »Han dør fra mig!« Det falder ham ind:<br />
»Jeg har hørt så meget om denne <strong>Jesus</strong>. Kan han mon<br />
hjælpe? Jeg går til ham!«<br />
Så begiver denne hedenske mand sig på vej til <strong>Jesus</strong> og<br />
beder ham: Herre <strong>Jesus</strong>, min tjener er syg. Vil du ikke nok<br />
gøre ham rask? Jo, siger <strong>Jesus</strong>, <strong>jeg</strong> vil gå <strong>med</strong> dig! Men<br />
høvedsmanden svarer: »Åh, det er slet ikke nødvendigt,
at du går <strong>med</strong> mig. Når <strong>jeg</strong> giver en befaling, så bliver den<br />
straks udført. Sig kun et ord, så bliver min tjener rask.<br />
Med andre ord siger denne hedenske romerske høvedsmand:<br />
Du kan gøre det umulige muligt! Du er Gud selv!<br />
Da vender <strong>Jesus</strong> sig om og siger: »Sandelig siger <strong>jeg</strong> jer:<br />
Så stor en tro har <strong>jeg</strong> ikke fundet hos nogen i Israel.«<br />
Det vil sige: Sådan en tro, som hos denne ateist, har <strong>jeg</strong><br />
ikke fundet i hele kirken. Denne hedenske høvedsmand<br />
forstod, at i <strong>Jesus</strong> er Gud kommet til os.<br />
Du må lære historierne om <strong>Jesus</strong> at kende. Jeg beder dig,<br />
ja, <strong>jeg</strong> appellerer til dig: Køb dig et Ny Testamente. <strong>Læs</strong><br />
først Johannes-evangeliet for dig selv, derefter de andre<br />
evangelier og så videre. Det er vidunderlige fortællinger<br />
om <strong>Jesus</strong>! Jeg kender intet ugeblad, der kan bringe så<br />
smukke historier, som Det nye Testamente.<br />
Men <strong>Jesus</strong>, Guds Søn, var ikke kun kommet til verden for<br />
at helbrede en tjener eller for at dokumentere og bevise, at<br />
Gud eksisterer. Han ville mere. Han kom, for at mennesker<br />
skulle få fred <strong>med</strong> Gud.<br />
Mellem Gud og os står ikke kun muren til den anden<br />
dimension. Mellem Gud og dig, mellem Gud og mig,<br />
rejser sig også en helt anden mur. Og det er vor skyld!<br />
Har du løjet? Så har du lagt en sten på muren mellem<br />
0
Gud og dig. Har du levet uden Gud, en dag uden at bede?<br />
Endnu en sten. Urenhed, ægteskabsbrud, tyveri, brud på<br />
helligdagen, også de tusinde små ting er overtrædelser af<br />
budene - og hver gang har vi tilføjet en sten. Alle sammen<br />
har vi bygget på den mur, som adskiller mennesker fra Gud.<br />
Gud er en hellig Gud. Når <strong>jeg</strong> siger »Gud«, så dukker<br />
spørgsmålet om mine synder og min skyld automatisk<br />
op. Dette spørgsmål må være afklaret! Gud tager hver<br />
eneste synd dødsens alvorligt! Jeg kender mennesker,<br />
der tænker: »Hvor må Gud være glad for, at <strong>jeg</strong> tror på<br />
ham!« Ih, du milde!<br />
Det nytter jo intet! Djævelen »tror også på Gud«! Han<br />
er bestemt ikke ateist. Han ved meget vel, at Gud lever.<br />
Men han har ingen fred <strong>med</strong> Gud! Fred <strong>med</strong> Gud har <strong>jeg</strong><br />
først, når muren af synd og skyld mellem Gud og mig<br />
er fjernet. Derfor kom <strong>Jesus</strong>! Han har fjernet muren af<br />
skyld! Derfor lod han sig korsfæste. Han vidste, at én<br />
måtte bære den hellige Guds dom over synden — enten<br />
menneskene eller ham selv. Wilhelm Busch eller <strong>Jesus</strong>!<br />
Og så tog han, den uskyldige Søn af den levende Gud,<br />
<strong>Jesus</strong> Kristus, min straf. Og også din straf!<br />
Nu vil <strong>jeg</strong> male Herren <strong>Jesus</strong> for jeres øjne, som han<br />
hænger på korset. Det er det billede, <strong>jeg</strong> elsker mest<br />
i verden. Med ham, som hænger der, har Gud gennembrudt<br />
muren og er kommet ind til verdens nød.
Dér hænger han, om hvem Bibelen siger: »Herren lod al vor<br />
skyld ramme ham.« Dér hænger han, som bærer alle skyldstenene<br />
- vore skyldsten — på sine skuldre. Der hænger<br />
han, som gør det, ingen af os kan: Han tager vore skyldsten<br />
væk. Du må selv læse det i Bibelen. Der på korset<br />
bliver det virkelighed: »Han blev straffet for at vi kunne<br />
få fred.«<br />
Lad mig gøre det klart på en anden måde. Jeg har en god<br />
ven i Schweiz, som <strong>jeg</strong> har haft nogle vidunderlige ferier<br />
sammen <strong>med</strong>. Når vi har spist middag sammen et eller<br />
andet sted, kommer regningen. Da gælder det: »Én må<br />
betale! Hvem har den største pung?« Selvfølgelig kunne<br />
<strong>jeg</strong> sige: »Hans, betal du i dag! Læg du ud.« Men du forstår<br />
sikkert, hvad <strong>jeg</strong> mener: Én må betale.<br />
Også for vores skyld over for Gud, for alle vores synder<br />
og overtrædelser, må én betale. Enten tror du på <strong>Jesus</strong>,<br />
at han har betalt for dig, eller også må du selv engang<br />
betale. Men for hver skyld må der betales. Derfor er <strong>Jesus</strong><br />
så vigtig! Ham holder <strong>jeg</strong> mig til, for han har betalt for mig!<br />
Nu blev denne <strong>Jesus</strong> ikke i Dødsriget. Nej! Og det er det<br />
vidunderlige. Tre dage efter Jesu død stod en mand og<br />
grublede: »<strong>Hvad</strong> nu <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>? Nu er han død. Jeg har set,<br />
hvordan han blev lagt i klippegraven, og en sten blev rullet<br />
hen foran. Var han Guds Søn, eller var han ikke Guds Søn?«
Manden hed Thomas. Endnu mens han spekulerer:<br />
»<strong>Hvad</strong> nu <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>?«, kommer hans venner og jubler:<br />
»Mand! Han lever! Hvorfor ser du stadig så ked ud af det?<br />
Han lever!« »Hvem lever?« »<strong>Jesus</strong>!« »Umuligt!« »Jo, vi<br />
har set den tomme grav, det kan vi bevidne! Og - vi har<br />
mødt ham!«<br />
»Kan det være rigtigt,« tænker Thomas, »at en opstår<br />
fra døden? Hvis det er rigtigt, ja, så er han Guds Søn, så<br />
har Gud vedkendt sig ham.« Men Thomas er skeptisk:<br />
»Jeg er blevet holdt for nar så ofte i mit liv. Jeg tror ikke<br />
mere på noget, <strong>jeg</strong> ikke selv har set.«<br />
På en rejse sagde en konduktør, som <strong>jeg</strong> talte <strong>med</strong> om <strong>Jesus</strong>:<br />
»Jeg tror kun på det, <strong>jeg</strong> kan se.« Præcis sådan tænkte<br />
Thomas også. Og så siger han til de andre: »Hvis <strong>jeg</strong> ikke<br />
stikker min finger i naglemærkerne i hans hænder og<br />
stikker min hånd i det dødssår, de tilføjede ham, så tror<br />
<strong>jeg</strong> det ikke.« Disciplene kunne tale munden i laser — som<br />
<strong>jeg</strong> gjorde i Sassnitz - hele tiden ville Thomas sige: »Jeg<br />
tror det ikke!« Otte dage senere er han sammen <strong>med</strong> alle<br />
sine venner. Pludselig står <strong>Jesus</strong> der: »Fred være <strong>med</strong> jer!«<br />
Og henvendt til Thomas siger han: »Thomas, kom. Ræk din<br />
finger frem og se mine hænder, og ræk din hånd frem og<br />
stik den i mit dødssår og vær ikke vantro men troende!«<br />
Da falder denne stakkels spekulerende tvivler ned<br />
på knæ og råber: »Min herre og min Gud!«
Nu forstår du, hvorfor <strong>jeg</strong> siger, at et liv <strong>med</strong> Gud ikke<br />
er nogen illusion. Et liv <strong>med</strong> Gud er ingen indbildning.<br />
Gud er ikke noget uvist: »Et eller andet sted må der være<br />
en Gud, men hvordan han er, det ved man ikke.« Nej!<br />
At der findes et liv <strong>med</strong> Gud grunder sig på, at Guds Søn<br />
er kommet og er død for mig og er opstået fra de døde.<br />
Derfor kan <strong>jeg</strong> nu vide helt præcis besked om Gud.<br />
Det var det første, <strong>jeg</strong> ville klargøre som forudsætning<br />
for vores tema: »<strong>Hvad</strong> får man ud af et liv <strong>med</strong> Gud?«:<br />
Et liv <strong>med</strong> Gud er ingen indbildning, ingen illusion!<br />
Og nu vil <strong>jeg</strong> besvare endnu et forudgående spørgsmål,<br />
nemlig spørgsmålet:<br />
{2} Hvordan får man et liv <strong>med</strong> Gud?<br />
Hvor ofte har folk ikke sagt til mig: »Pastor Busch, du er en<br />
lykkelig mand. Du har noget, som <strong>jeg</strong> ikke har.« Jeg svarer:<br />
»Sig ikke det! Det samme kan du også få! <strong>Jesus</strong> er også<br />
for dig.« Og så kommer spørgsmålet: »Men hvordan får<br />
<strong>jeg</strong> så et liv <strong>med</strong> Gud?« Bibelen svarer ganske klart <strong>med</strong><br />
en sætning: Tro på Herren <strong>Jesus</strong>!<br />
Hvis <strong>jeg</strong> dog bare kunne føre dig til denne tro! Først må <strong>jeg</strong><br />
forklare, hvad det egentlig er at »tro«. Mange mennesker<br />
har nemlig en helt forkert forestilling om det at tro.
En kigger på sit ur og siger: »Nu er den præcis 20 minutter<br />
over syv. Det ved <strong>jeg</strong>.« En anden, der ikke har noget ur,<br />
siger: »Den er tyve minutter over syv - tror <strong>jeg</strong>.« Mennesker<br />
tror altså, at »tro« er noget lignende en usikker viden.<br />
Ikke sandt? Men hvad betyder »tro«, når Bibelen siger:<br />
»Tro på Herren <strong>Jesus</strong>!«? Jeg vil gøre det tydeligt for dig<br />
<strong>med</strong> en oplevelse.<br />
Jeg holdt engang møder i Norge, i Oslo. En lørdag morgen<br />
skulle <strong>jeg</strong> flyve hjem, for allerede dagen efter skulle <strong>jeg</strong><br />
tale ved et stort møde i Wuppertal. Men så let skulle det<br />
ikke gå. Maskinen var en time forsinket på grund af tåge.<br />
Endelig kunne vi gå om bord <strong>med</strong> retning mod København,<br />
hvorfra vi skulle videre.<br />
Men da vi var over København, drejede piloten pludselig<br />
fra og fløj mod Sverige. Over højttaleren <strong>med</strong>delte<br />
han os, at København var dækket af tåge, så vi ikke kunne<br />
lande der. Vi fløj mod Malmø i Sverige. <strong>Hvad</strong> skulle <strong>jeg</strong> der?<br />
Jeg ville til Düsseldorf! Jeg skulle jo tale i Wuppertal!<br />
Vi lander i Malmø. Og der ser vi, at hele lufthavnen er<br />
fuld af mennesker. Og hele tiden lander den ene maskine<br />
efter den anden. Det viste sig, at Malmø var den eneste<br />
lufthavn i et stort område, der var fri af tågen. Alle maskiner<br />
fløj hertil. Det var kun en lille lufthavn, og der var<br />
ikke flere stole at sidde på i lufthavnsbygningen.
Jeg havde underholdt mig <strong>med</strong> en østrigsk sælger.<br />
Nu spurgte vi os selv: »<strong>Hvad</strong> nu? Måske står vi her stadig<br />
i morgen tidlig! Benene vil være helt ødelagte!« Alle skældte<br />
ud, spurgte, murrede og knurrede som altid i sådanne<br />
situationer.<br />
Pludselig hørte vi i højttaleren: »Der afgår nu en firemotorers<br />
maskine sydpå. Vi ved ikke, om den lander i<br />
Hamburg, i Düsseldorf eller i Frankfurt. Men de, som vil<br />
sydpå, kan gå om bord!« Det var en noget usikker sag.<br />
Ved siden af os råbte også straks en kone: »Jeg går ikke<br />
om bord! Det tør <strong>jeg</strong> ikke satse på!« Jeg sagde: »Kære ven,<br />
det behøver du heller ikke. Bliv du ganske roligt her!«<br />
Og min østrigske ven sagde: »Hmm. Sådan en tågeflyver!<br />
Og når man ikke engang ved, hvor man kommer hen!«<br />
I det øjeblik, da konen råbte og østrigeren også gjorde<br />
mig en smule usikker, kom piloten forbi i sin blå uniform.<br />
Jeg så hans ansigt, et ansigt <strong>med</strong> dødelig alvor, dybt koncentreret.<br />
Man kunne mærke på ham, at han vidste, hvad<br />
det handlede om. For ham var det ikke leg. Jeg sagde til<br />
min østrigske ven: »Ham kan vi stole på. Kom, vi går om<br />
bord! Han er ikke nogen luft-akrobat!« Og så gik vi om bord!<br />
Fra det øjeblik, vi gik om bord, var vi overladt til piloten.<br />
Men vi stolede på ham. Jeg betroede ham mit liv. Vi landede<br />
i Frankfurt, og det varede hele natten, før <strong>jeg</strong> var hjemme.<br />
Men <strong>jeg</strong> kom til målet! Og det er »tro«! Tro er at betro sit<br />
liv til nogen.
Hvordan får <strong>jeg</strong> et liv <strong>med</strong> Gud? »Tro på Herren <strong>Jesus</strong>,<br />
så <strong>skal</strong> du og dit hus blive frelst.« Jeg vil sige det sådan:<br />
Gå om bord hos <strong>Jesus</strong>! Da vi gik om bord i flyet havde <strong>jeg</strong><br />
en følelse af, at min østrigske ven gerne ville være blevet<br />
<strong>med</strong> et ben på flyvepladsen og kun ville gå om bord <strong>med</strong><br />
det andet. Men den går ikke. Han kunne blive udenfor<br />
— eller overgive sig <strong>med</strong> hud og hår til piloten.<br />
Sådan er det også <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>. Du kan ikke leve <strong>med</strong> det<br />
ene ben uden <strong>Jesus</strong> og <strong>med</strong> det andet gå om bord hos ham.<br />
Den går ikke. Tro på Herren <strong>Jesus</strong>, et liv <strong>med</strong> Gud fås kun,<br />
når <strong>jeg</strong> vil risikere det hele. Jeg må sige til ham: »Tag mit<br />
liv, <strong>Jesus</strong>, tag det hele.«<br />
Og nu spørger <strong>jeg</strong> dig: Hvem ville det være bedre at<br />
overlade sig selv til end Guds Søn? Intet menneske i verden<br />
har gjort så meget for mig som <strong>Jesus</strong>. Han har elsket mig<br />
så meget, at han er død for mig. Også for dig! Så meget<br />
har ingen af os elsket. Og han er opstået fra de døde.<br />
Skulle <strong>jeg</strong> ikke betro mit liv til ham, som er opstået fra de<br />
døde? Vi er jo tåber, hvis vi ikke gør det.<br />
Men i det øjeblik, hvor <strong>jeg</strong> giver <strong>Jesus</strong> mit liv, er <strong>jeg</strong><br />
gået om bord i livet <strong>med</strong> Gud. Der er et skønt vers, som<br />
<strong>jeg</strong> så gerne synger:<br />
O, herre, til hvem skulle vi dog gå hen?<br />
Du ejer jo evighedslivet.<br />
Kun du bærer navnet som synderes ven,<br />
kun du har dit blod for os givet.
Når vi nu er nået hertil, vil <strong>jeg</strong> komme <strong>med</strong> en lille tilføjelse.<br />
Altså: Hvis du vil give <strong>Jesus</strong> dit liv og gå om bord hos ham;<br />
hvis du vil betro ham dit liv, så sig det til ham! Han er her!<br />
Han er ved siden af dig. Han hører dig. Sig til ham:<br />
»Herre <strong>Jesus</strong>, <strong>jeg</strong> giver dig mit liv!«<br />
Da <strong>jeg</strong> som en forkommen og gudløs ung mand omvendte<br />
mig og tog imod <strong>Jesus</strong>, bad <strong>jeg</strong>: »Herre <strong>Jesus</strong>, nu giver <strong>jeg</strong><br />
dig mit liv. Jeg kan ikke love dig, at <strong>jeg</strong> bliver god. Du må<br />
give mig et andet hjerte, hvis det <strong>skal</strong> lykkes. Jeg har en<br />
dårlig karakter, men det, <strong>jeg</strong> er, det giver <strong>jeg</strong> dig. Du må<br />
gøre noget ud af mig!«<br />
Det var det tidspunkt i mit liv, hvor <strong>jeg</strong> <strong>med</strong> begge ben<br />
steg om bord hos <strong>Jesus</strong> og gav ham, som havde købt mig<br />
<strong>med</strong> sit blod mit livs ror.<br />
For at komme videre i livet <strong>med</strong> Gud må man nødvendig-vis<br />
bruge de tre »b«-er: Bibelen, bønnen og<br />
brødrefællesskabet.<br />
Du kan ikke tilhøre <strong>Jesus</strong> og så ikke have mere <strong>med</strong> ham<br />
at gøre. Du må have en Bibel eller et Ny Testamente og<br />
hver dag stille og roligt bruge et kvarters tid på at læse<br />
fra en ende af. Det, du ikke kan forstå, lader du bare vente.<br />
Men jo oftere du læser, desto herligere bliver det for dig.<br />
For mig bliver det ofte til stor glæde, at <strong>jeg</strong> må tilhøre
denne herlige frelser og fortælle om ham. Man får nemlig<br />
ikke kun et liv <strong>med</strong> Gud, man må også give det videre.<br />
Til det første »b«, Bibelen, kommer det andet »b«, nemlig<br />
bønnen. <strong>Jesus</strong> hører dig! Du behøver ikke holde smukke<br />
taler for ham. Bed du bare ligesom en husmor: »Herre <strong>Jesus</strong>!<br />
I dag er det en dårlig dag: Min mand er i dårligt humør,<br />
børnene hører ikke, hvad <strong>jeg</strong> siger, <strong>jeg</strong> <strong>skal</strong> vaske, og <strong>jeg</strong><br />
mangler 400 kroner. Herre <strong>Jesus</strong>, nu lægger <strong>jeg</strong> det hele<br />
over til dig. Hjælp mig, at <strong>jeg</strong> alligevel må være glad i hjertet,<br />
fordi <strong>jeg</strong> har fået livet fra dig. Og hjælp mig også igennem<br />
dagen. Herre <strong>Jesus</strong>, <strong>jeg</strong> takker dig, fordi <strong>jeg</strong> må betro mig<br />
og alle mine problemer til dig!« Forstår du, <strong>jeg</strong> kan sige<br />
alt det til <strong>Jesus</strong>, som ligger mig på sinde. Og <strong>jeg</strong> må også<br />
bede: »Herre <strong>Jesus</strong>, lær mig bedre at kende dig og hele<br />
tiden komme til at tilhøre dig mere og mere.<br />
Som tredje »b« hører mit liv <strong>med</strong> Gud også til i brødrefællesskabet,<br />
i menigheden. Man finder sammen <strong>med</strong> andre,<br />
som også vil tilhøre <strong>Jesus</strong>. For nylig sagde én til mig: »Jeg<br />
vil tro, men <strong>jeg</strong> kan ikke komme videre!« Jeg rådede ham<br />
til at finde sammen <strong>med</strong> andre kristne. Han indvendte:<br />
»Jeg kan ikke trives sammen <strong>med</strong> dem!« »Nå,« sagde <strong>jeg</strong>,<br />
»så er der ikke noget at gøre. Hvis du vil være sammen<br />
<strong>med</strong> dem engang i Himmelen, så må du lære det allerede<br />
nu. Den kære Gud kan ikke have solo-kristne!«
Jeg kendte som ung en bankdirektør i Frankfurt, en gammel<br />
mand, som fortalte mig meget fra sine unge år. Da han blev<br />
færdig <strong>med</strong> sin studentereksamen, sagde hans far til ham:<br />
»Her har du så og så mange penge, nu kan du rejse rundt<br />
til alle Europas hovedstæder.«<br />
Forestil dig det: En ung mand på 18 år får sådan en<br />
besked. Sådan skulle man have det! Den gamle mand fortalte<br />
mig: »Jeg vidste, at nu blev det let for mig at falde<br />
i storbyens synd og skam. Men <strong>jeg</strong> ville tilhøre <strong>Jesus</strong>.<br />
Derfor pakkede <strong>jeg</strong> mit Ny Testamente ned i bagagen.<br />
Og hver dag, før <strong>jeg</strong> gik ud af hotelværelset, ville <strong>jeg</strong> høre<br />
Jesu stemme og tale <strong>med</strong> ham. Og hvor <strong>jeg</strong> kom hen, ville<br />
<strong>jeg</strong> opsøge kristne. Jeg har mødt <strong>Jesus</strong>-disciple overalt: I<br />
Lissabon, i Madrid, i London, i ... Sværest var det i Paris.<br />
Jeg spurgte længe efter en, der tilhørte <strong>Jesus</strong>. Til sidst viste<br />
man mig hen til en skomager: »Han læser i Bibelen!«<br />
Så gik den fornemme unge mand ned af trappen til<br />
værkstedet og spurgte ham: »Kender du <strong>Jesus</strong>?« Skomagerens<br />
øjne lyste til svar. Den unge mand sagde: »Må <strong>jeg</strong><br />
komme hver morgen til dig, så vi kan bede sammen?«<br />
Så vigtigt var det tredje »b« for ham, brødre-fællesskabet<br />
<strong>med</strong> dem, der også vil være kristne.<br />
Det var det, <strong>jeg</strong> ville sige først: Et liv <strong>med</strong> Gud er ingen<br />
illusion, efter at <strong>Jesus</strong> er kommet. Og: Hvordan får <strong>jeg</strong> et<br />
00
liv <strong>med</strong> Gud: »Tro på Herren <strong>Jesus</strong>, så <strong>skal</strong> du og dit hus<br />
blive frelst.« Nu kommer <strong>jeg</strong> til det egentlige spørgsmål:<br />
{3} <strong>Hvad</strong> får man ud af et liv <strong>med</strong> Gud?<br />
Kære ven, hvis <strong>jeg</strong> skulle fortælle dig om alt, hvad man<br />
får ud af et liv <strong>med</strong> Gud og af fællesskabet <strong>med</strong> <strong>Jesus</strong>, så<br />
skulle <strong>jeg</strong> tale fra nu af og til juleaften, og <strong>jeg</strong> ville stadig<br />
ikke være færdig. Så meget får man ud af det.<br />
Jeg glemmer ikke, hvad min far sagde, da han som 53-årig<br />
lå for døden - det var nogle af hans sidste ord: »Du, Wilhelm,<br />
sig til alle mine venner og bekendte, hvor lykkelig <strong>Jesus</strong><br />
har gjort mig - i livet og i døden!«<br />
Når man ligger for døden, er det slut <strong>med</strong> flosklerne,<br />
da duer fraserne ikke mere. Og når én i sit sidste åndedrag<br />
vidner: »... hvor lykkelig <strong>Jesus</strong> har gjort mig - i livet og<br />
i døden«, så taler det stærkt til den, der hører det Hvordan<br />
vil din død blive?<br />
Da <strong>jeg</strong> endnu var ung præst, skete der i Ruhr-distriktet<br />
noget skønt: Der var arrangeret et stort møde, hvor en<br />
lærd mand i et to timer langt foredrag beviste, at der ikke<br />
fandtes nogen Gud. Han havde præsenteret hele sin lærdom.<br />
Salen var fuld af mennesker. Der blev ikke sparet på bifaldet:<br />
»Hurra, der findes ingen Gud. Vi kan gøre, som vi vil!«<br />
0
Da taleren var færdig efter to timer, rejste arrangøren sig<br />
og sagde: »Nu er der åbent for diskussion. Hvis nogen<br />
har noget at sige, kan de melde sig.« Selvfølgelig var der<br />
ingen, der havde mod til det. Alle tænkte: »Sådan en lærd<br />
mand <strong>skal</strong> man ikke sige imod.« Der var helt sikkert meget,<br />
som ikke helt stemte, men hvem havde mod til at stille<br />
sig op på podiet, når der sad tusind mennesker og gav<br />
ham deres bifald?<br />
Og dog! Én meldte sig. Bagest i salen gjorde en bedstemor<br />
tegn. Hun var en rigtig gammel bedstemor <strong>med</strong> en af<br />
de små sorte hatte, som der var så mange af i Ruhr-distriktet.<br />
Da hun meldte sig, sagde arrangøren: »Bedste, vil du sige<br />
noget?« »Ja,« svarede hun, »<strong>jeg</strong> vil sige noget!« »Så må du<br />
komme herop!« »Ja,« sagde hun, »bare rolig, <strong>jeg</strong> kommer.«<br />
Det var en tapper kvinde! Bedstemor marcherede op<br />
foran på podiet, stillede sig ved talerstolen og begyndte:<br />
»Hr. taler, nu har du i to timer talt om din vantro. Lad mig<br />
nu i fem minutter tale om min tro. Jeg må fortælle dig,<br />
hvad min Herre, min himmelske far, har gjort for mig.<br />
Ser du: Da <strong>jeg</strong> var en ung kone, forulykkede min mand<br />
ved en fest, og de bragte ham død hjem. Der stod <strong>jeg</strong> nu<br />
<strong>med</strong> mine tre små børn. Dengang var de sociale ordninger<br />
meget dårlige. Jeg kunne fortvivle, som <strong>jeg</strong> stod der ved<br />
min mands lig. Men ser du: Der begyndte Gud at trøste<br />
mig, som intet menneske kunne trøste. Det, mennesker<br />
sagde til mig, gik ind ad det ene øre og ud ad det andet.<br />
0
Men han, den levende Gud, trøstede mig. Og <strong>jeg</strong> sagde<br />
til ham: »Herre, nu må du være en far for mine børn!«<br />
Det var gribende, som den gamle kone fortalte. »Ofte<br />
vidste <strong>jeg</strong> ikke om aftenen, hvor <strong>jeg</strong> skulle få penge fra til<br />
at mætte mine børn den næste dag. Da sagde <strong>jeg</strong> til min<br />
frelser: »Herre, du ved jo, hvor elendigt det er, hjælp du mig!«<br />
Og så vender den gamle kone sig til taleren og siger:<br />
»Han har aldrig ladt mig i stikken. Aldrig! Jeg måtte gå<br />
igennem svære tider, men han lod mig aldrig i stikken.<br />
Og Gud har gjort endnu mere: Han har sendt sin Søn,<br />
Herren <strong>Jesus</strong> Kristus. Han er død for mig, er opstået og<br />
har renset mig <strong>med</strong> sit blod for alle mine synder!«<br />
»Ja,« fortsatte hun, »nu er <strong>jeg</strong> en gammel kone. Jeg <strong>skal</strong><br />
snart dø. Og ser du: Han har også givet mig et sikkert<br />
håb om det evige liv. Når <strong>jeg</strong> for sidste gang lukker mine<br />
øjne, så vågner <strong>jeg</strong> op i Himmelen, for <strong>jeg</strong> tilhører <strong>Jesus</strong>.<br />
Alt det har han gjort for mig. Og nu spørger <strong>jeg</strong> dig,<br />
hr. taler: <strong>Hvad</strong> har din vantro gjort for dig?«<br />
Taleren rejser sig op, klapper den gamle bedstemor på<br />
skuldrene og siger: »Åh, sådan en gammel bedstemor som<br />
dig vil <strong>jeg</strong> da ikke tage troen fra. Det er jo kun godt for<br />
gamle mennesker at have noget, at tro på.«<br />
Så skulle man have set den gamle bedstemor! Energisk<br />
fejede hun det væk og sagde: »Næ, næ, sådan kan du ikke<br />
komme af <strong>med</strong> mig! Jeg har stillet et spørgsmål, og du<br />
<strong>skal</strong> svare mig! Jeg har fortalt dig, hvad min Herre har<br />
0
gjort for mig. Og nu <strong>skal</strong> du sige mig: <strong>Hvad</strong> har din vantro<br />
gjort for dig?« — Stor forlegenhed! Denne bedstemor var<br />
en klog kvinde!<br />
Og når evangeliet i dag angribes fra alle sider, da spørger<br />
<strong>jeg</strong>: <strong>Hvad</strong> får I egentlig ud af jeres vantro? Jeg har i hvert<br />
fald ikke indtryk af, at de mennesker har fred i hjertet og<br />
er blevet lykkelige af det. Nej, min ven!<br />
<strong>Hvad</strong> får man så ud af et liv <strong>med</strong> Gud? Lad mig sige det<br />
helt personligt: Jeg havde slet ikke kunnet holde mit liv<br />
ud, hvis <strong>jeg</strong> ikke gennem <strong>Jesus</strong> havde fået fred <strong>med</strong> Gud.<br />
Der var timer, hvor mit hjerte ville briste!<br />
Der kan så hurtigt komme noget svært over os, hvor man<br />
pludselig er færdig <strong>med</strong> alle store ord og kun rækker hånden<br />
ud i mørket og spørger: »Er der da ingen, som kan hjælpe<br />
mig!?«<br />
Ser du, specielt i de svære timer i livet viser det sig,<br />
hvad man har i <strong>Jesus</strong>! Da <strong>jeg</strong> giftede mig, sagde <strong>jeg</strong> til<br />
min kone: »Jeg ønsker mig seks sønner, og de <strong>skal</strong> alle<br />
sammen spille horn!« Jeg havde tænkt mig det så smukt:<br />
et stort hornorkester i huset.<br />
Vel, vi fik seks børn, fire dejlige døtre og to sønner.<br />
Men begge mine sønner er ikke mere. Begge blev taget<br />
fra mig på skrækkeligste måde, først den ene og så også<br />
den anden. Det kommer <strong>jeg</strong> aldrig over.<br />
0
Jeg har arbejdet hele mit liv som ungdomspræst og haft<br />
<strong>med</strong> unge mænd at gøre — også mine egne børn ... Jeg<br />
kan stadig føle, hvordan <strong>jeg</strong> gik rundt <strong>med</strong> følelsen af, at<br />
en kniv havde skåret mig i hjertet, efter budskabet om<br />
min anden søns død. Mennesker kom og sagde trøsteord.<br />
Men de nåede ikke mit hjerte, de blev slet ikke opfattet.<br />
Jeg var ungdomspræst og vidste: »I aften <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> til ungdomsmøde.<br />
150 unge mænd <strong>skal</strong> <strong>jeg</strong> glad fortælle Guds<br />
ord.« Og mit hjerte blødte!<br />
Da lukkede <strong>jeg</strong> mig inde, faldt på mine knæ og bad:<br />
»Herre <strong>Jesus</strong>, du lever, tag dig dog af din arme præst!«<br />
Jeg slog op i mit Ny Testamente og læste: <strong>Jesus</strong> siger:<br />
Min fred giver <strong>jeg</strong> jer! Jeg vidste, at det, han lover, holder<br />
han også. Så <strong>jeg</strong> bad: »Herre <strong>Jesus</strong>, <strong>jeg</strong> kan ikke forstå,<br />
hvorfor du har gjort dette, men giv mig din fred. Fyld mit<br />
hjerte <strong>med</strong> din fred!« Og — han gjorde det! Han gjorde<br />
det! Det bevidner <strong>jeg</strong> for dig!<br />
Du vil også få brug for ham, når ingen mennesker mere<br />
kan trøste dig. Det er herligt: Når ingen mennesker kan<br />
hjælpe da at kende <strong>Jesus</strong>, der købte os <strong>med</strong> sit blod på<br />
korset og er opstået — og at kunne sige til ham: »Herre,<br />
giv mig din fred!« Som en stærk strøm flyder den fred,<br />
han giver, ind i hjertet. Det gælder også i de sværeste<br />
timer i vores liv, når det går mod døden.<br />
0
Hvordan bliver din død? Da kan ingen mennesker hjælpe<br />
dig. Selv den kæreste hånd må du slippe. Hvordan bliver<br />
det? Du går ind for Guds ansigt! Vil du træde ind dér <strong>med</strong><br />
alle dine synder? Ak, om du greb din frelsers stærke hånd<br />
og vidste: »Han har købt mig <strong>med</strong> sit dyre blod og tilgivet<br />
al min synd!« — så kan man også dø lykkelig!<br />
<strong>Hvad</strong> får man så ud af et liv <strong>med</strong> Gud? Jeg vil opremse det<br />
for dig: Fred <strong>med</strong> Gud, glæde i hjertet, kærlighed til Gud<br />
og næsten, så <strong>jeg</strong> endda kan have kærlighed til mine fjender,<br />
trøst i ulykken, et sikkert håb om det evige liv, Den hellige<br />
Ånd, tilgivelse for synderne og skylden — <strong>jeg</strong> kunne blive<br />
ved længe endnu!<br />
Det er godt at tro på <strong>Jesus</strong>! Jeg ønsker dig denne rigdom,<br />
denne lykke!<br />
Dette er pastor Buschs sidste foredrag, som han holdt den 19. juni 1966<br />
i Sassnitz. På tilbagerejsen fra et evangelisationsfremstød blev han<br />
den 20. juni forfremmet til herligheden.<br />
0