Adam Oehlenschläger: Guldhornene (1803) - Det ny Forlag
Adam Oehlenschläger: Guldhornene (1803) - Det ny Forlag
Adam Oehlenschläger: Guldhornene (1803) - Det ny Forlag
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
har læst ”<strong>Guldhornene</strong>” eller faaet det læst højt af sin Lærer. Og hver Gang<br />
har de hørt Ordene: ”<strong>Det</strong> første romantiske Digt i Nordens Litteratur’’.<br />
Hvad er da Romantik?<br />
Lad Øhlenschlægers Digt sige os det. Emnet er taget ud af Virkeligheden, de<br />
gamle Guldhorns Historie, hvis Slutning Digteren selv har oplevet. Der er<br />
Digtere, der i deres Bøger nøjes med at skildre de Ting, der hører<br />
”Virkelighedens” Verden til, det, de hører og ser, ”Realiteterne”, derfor kaldes!<br />
de realistiske Forfattere. Men for Øhlenschlæger er der to Verdener, en ”anet”<br />
Verden bag ved eller over Virkeligheden. Og de to Verdener hører sammen,<br />
derfor tager hele Naturen Del i Begivenheden, da Hornene findes: Skyerne,<br />
Blæsten, Gravhøjen, Rosen og Fuglene. Naturen er nemlig ikke blot Træer og<br />
Blomster, Søer og Bække, Naturen er Aand, og derved bliver den ”hellig”. Og<br />
paa samme Maade er Kirsten Svendsdatter og Erik Lassen ikke blot Bønder, de<br />
er i Naturen, og derfor kender vi dem knap igen, naar vi møder dem i<br />
Øhlenchlægers Digt. Thi hvad fortæller ”Virkeligheden”, hvis den ene skulde<br />
føre Ordet ved Fundet af det første Guldhorn? Den viser os Kirsten, der paa<br />
sine bare Ben traver hen ad den sandede Vej med en Bylt i Haanden, og da<br />
hun bøjer sig ned over Hornet, giver den os Billedet af et Par arbejdsvante<br />
røde Hænder, der graver den sorte Tingest op af Vejens hvide Sand. Men<br />
Øhlenschææger ser bag ved denne haandgribelige Hændelse noget mere: Den<br />
unge Pige er for ham et Redskab, som Guderne har kaaret til at bringe den<br />
”higende menneskeslægt” en hellig Gave. Derfor kranser han hende med Violer<br />
og giver hendes Fødder Kærlighedens Vinger. ØnschJæger saa ikke, at Kirstens<br />
ønske om det røde Skørt var et fuldt saa ægte Uskyldighedstegn som den<br />
Violkrans, han lægger om hendes Pande. Uskyldigheden udtrykkes endnu hos<br />
de romantiske Digtere koloristisk. Derfor skifter hele Billedet Farve: Hun hæver<br />
”med undrende Aand af sorten Muld med snehvide Haand det røde Guld”.<br />
Paa samme Maade forvandler Begivenheden Husmanden Erik Lassen. Bonden<br />
er for den romantiske Digter ikke mere som hos Holberg eller Ambrosius Stub<br />
”hele Verdens Træl”; han er det oprindelige og ufordærvede Menneske, —<br />
derfor Gudernes og Digterens Yndling, og derfor udvælges han til at bringe<br />
Menneskene den anden Gave. Og da Ploven er et ædlere Redskab end Spaden,<br />
skal han pløje og ikke grave.<br />
De to Verdener finder Digteren lettest i det, der ligger uden for Hverdagen, i de<br />
fjerne Tider eller i de fjerne Lande (”Aladdin”), this der kan den særlige<br />
digtergave Fantasien tumle sig friest.<br />
Romantik og Virkelighed har siden Øhlensclægers Dage skiftevis ført<br />
Herredømmet i dansk Litteratur. Men bedst er den Digtning, hvor<br />
romantikkens blaa Blomst slaar Rod i den grønne jord, og hvor den anede<br />
Verden forbinder sig med Virkeligheden; thi Menneskets Væsen har sine<br />
Rødder i dem begge.