DANSK ARKITEKT I DUBAI DEN ITALIENSKE ... - Arkitektforbundet
DANSK ARKITEKT I DUBAI DEN ITALIENSKE ... - Arkitektforbundet
DANSK ARKITEKT I DUBAI DEN ITALIENSKE ... - Arkitektforbundet
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Ny udgave, nyt layout.<br />
På dansk og engelsk<br />
www.arkfo.dk
Ny udgave, nyt layout.<br />
På dansk og engelsk<br />
www.arkfo.dk
Arkitekterne har længe været forkælet med fuld beskæftigelse. Vi har planlagt hele<br />
bydele og bygget med et arkitektonisk overskud og en optimisme, vi skal årtier tilbage<br />
for at genfinde.<br />
Det har været positivt, det har udviklet faget og styrket samarbejdet i branchen. Men<br />
som med alt andet i livet er der også op- og nedture på arbejdsmarkedet. Konjunkturerne<br />
er vendt, og vi er nået til et punkt, hvor alle venter på alle, og det er stilstanden på<br />
boligmarkedet et tydeligt eksempel på.<br />
Nyuddannede arkitekter er som oftest de første, der bliver ramt ved nedgangstider. Nogle<br />
bliver måske nervøse og opgivende over for fremtiden, når prognoser peger i retning<br />
af stigende ledighed og afskedigelser på tegnestuerne – men for os, som har været i branchen<br />
længe, er der andre måder at vurdere krisetider på end gennem facts og prognoser.<br />
I byggebranchen bidrager krisen fx positivt til at rydde ud i tvivlsomme investorer, ligesom<br />
den kan være lærestreg for de grådige og uansvarlige virksomheder, der i de gode<br />
<br />
<br />
<br />
tider har forsømt at lægge kapital til side til mindre gode tider. For arkitekterne selv<br />
giver krisen bla rum til selvransagelse, hvilket på sigt kan være udviklende og bidrage til<br />
at udvide vores lidt snævre opfattelse af, hvad arkitekter kan beskæftige sig med.<br />
Den største udfordring for arkitekter – i opsagte stillinger, for nyuddannede og jobsøgende<br />
– er at bevare optimismen. Karrieren er lang; nogle gange går det derudaf uden<br />
store anstrengelser, andre gange må vi søge alternative veje og være åbne for nye muligheder.<br />
Det positive ved krisetider er, at mange genovervejer mål, værdier, styrker og<br />
ambitioner – overvejelser, som er væsentlige for enhver god karriere.<br />
I krisetider er det tilladt at vurdere succes og karriere ud fra andre parametre end<br />
overarbejde, stress og et fortravlet familieliv. For nogle kan det blive en oplagt lejlighed<br />
til at skifte karrierespor, supplere eksisterende kompetencer og udvikle nye sider af sig<br />
selv. Én ting er sikkert, efter krisetider kommer opgangstider, mangel på arbejdskraft og<br />
<br />
<br />
travlhed. Og mens vi venter på bedre tider, vil jeg opfordre alle arkitekter, særligt unge<br />
og nyuddannede, til at være åbne over for nytænkning og over for den tanke, at ønskejobbet<br />
måske også godt kan findes andre steder end på tegnestuerne.
Arkitekterne har længe været forkælet med fuld beskæftigelse. Vi har planlagt hele<br />
bydele og bygget med et arkitektonisk overskud og en optimisme, vi skal årtier tilbage<br />
for at genfinde.<br />
Det har været positivt, det har udviklet faget og styrket samarbejdet i branchen. Men<br />
som med alt andet i livet er der også op- og nedture på arbejdsmarkedet. Konjunkturerne<br />
er vendt, og vi er nået til et punkt, hvor alle venter på alle, og det er stilstanden på<br />
boligmarkedet et tydeligt eksempel på.<br />
Nyuddannede arkitekter er som oftest de første, der bliver ramt ved nedgangstider. Nogle<br />
bliver måske nervøse og opgivende over for fremtiden, når prognoser peger i retning<br />
af stigende ledighed og afskedigelser på tegnestuerne – men for os, som har været i branchen<br />
længe, er der andre måder at vurdere krisetider på end gennem facts og prognoser.<br />
I byggebranchen bidrager krisen fx positivt til at rydde ud i tvivlsomme investorer, ligesom<br />
den kan være lærestreg for de grådige og uansvarlige virksomheder, der i de gode<br />
<br />
<br />
<br />
tider har forsømt at lægge kapital til side til mindre gode tider. For arkitekterne selv<br />
giver krisen bla rum til selvransagelse, hvilket på sigt kan være udviklende og bidrage til<br />
at udvide vores lidt snævre opfattelse af, hvad arkitekter kan beskæftige sig med.<br />
Den største udfordring for arkitekter – i opsagte stillinger, for nyuddannede og jobsøgende<br />
– er at bevare optimismen. Karrieren er lang; nogle gange går det derudaf uden<br />
store anstrengelser, andre gange må vi søge alternative veje og være åbne for nye muligheder.<br />
Det positive ved krisetider er, at mange genovervejer mål, værdier, styrker og<br />
ambitioner – overvejelser, som er væsentlige for enhver god karriere.<br />
I krisetider er det tilladt at vurdere succes og karriere ud fra andre parametre end<br />
overarbejde, stress og et fortravlet familieliv. For nogle kan det blive en oplagt lejlighed<br />
til at skifte karrierespor, supplere eksisterende kompetencer og udvikle nye sider af sig<br />
selv. Én ting er sikkert, efter krisetider kommer opgangstider, mangel på arbejdskraft og<br />
<br />
<br />
travlhed. Og mens vi venter på bedre tider, vil jeg opfordre alle arkitekter, særligt unge<br />
og nyuddannede, til at være åbne over for nytænkning og over for den tanke, at ønskejobbet<br />
måske også godt kan findes andre steder end på tegnestuerne.
“Måske er det allerbedste ved at arbejde<br />
i Dubai, at jeg fuldstændig kan koncentrere<br />
mig om det kreative – for der er<br />
tegnere ansat under mig, som tager sig<br />
af rentegningerne,” fortæller den 28-årige<br />
Louise Ingeman Jensen, som det sidste<br />
års tid har arbejdet som arkitekt for<br />
det delvist danskejede arkitektfirma LW<br />
Design Group i Dubai.<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
Ørkenstaten Dubai, der er et af de syv<br />
Forenede Arabiske Emirater, har oplevet<br />
et kolossalt byggeboom inden for de sidste<br />
10 år, så der er rigeligt med opgaver<br />
for udenlandske arkitekter. Og i Dubai<br />
står folk fra udviklingslandene i kø for at<br />
udføre det manuelle arbejde til lave lønninger;<br />
arkitekter som Louise tager sig af<br />
ideudviklingen og skitserne, mens filippinere<br />
står for alt AutoCad-arbejdet.<br />
Det betyder, at arbejdet bliver hurtigt<br />
udført, og det er meget tilfredsstillende<br />
– i hvert fald for bygherrerne og arkitekterne.<br />
Det ene projekt efter det andet<br />
gennemføres i en fart, så Louise har på<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
meget kort tid fået en masse erfaringer<br />
med forskellige typer byggeri; hun har<br />
været med til at tegne på et stort kulturprojekt<br />
med museer, musikhus, teater<br />
og et universitet, og nu er hun blevet<br />
ansvarlig for et nyt designkoncept til en<br />
stor hotelkæde, der dækker hele Mellemøsten.<br />
Hun kan ikke give ret mange detaljer<br />
om projekterne, for konkurrencen blandt<br />
arkitektfirmaerne er benhård, så de holder<br />
kortene tæt ind til kroppen, indtil<br />
projekterne er gennemført.<br />
<br />
Men Louise kan fortælle, at opgaverne<br />
er så forskelligartede og flyder så hurtigt<br />
igennem tegnestuen, at hun aldrig når at<br />
komme til at kede sig. En anden fordel er<br />
den helt særlige oplevelse at arbejde uden<br />
budget! Faktisk tales der ikke ret meget<br />
om prisen på et projekt, fortæller Louise.<br />
“Kunden kommer og siger: Vi har en<br />
grund, og vi vil gerne have jer til at tegne<br />
et lejlighedskompleks – få det til at se<br />
godt ud! Først bagefter ser de på prisen.<br />
Og det er virkelig dejligt ikke at skulle<br />
spare og lade slutresultaterne blive derefter.<br />
Jeg oplever det som meget befordrende<br />
for min kreativitet at kunne træffe<br />
faglige beslutninger i stedet for økonomiske.<br />
Spændende og udfordrende.”
Dubai bliver kaldt BLT – navnet på en<br />
amerikansk sandwich, der er Bigger, Larger,<br />
Taller. Og det dækker meget godt<br />
Louises opfattelse af den måde, der bygges<br />
på i byen, som vokser på alle leder<br />
og kanter. I havet, i ørkenen og langt op<br />
i skyerne.<br />
Dubai er en evig byggeplads, og byen<br />
mangler både karakter og sjæl, vurderer<br />
Louise. “Kvaliteten af byggeriet er ikke<br />
så vigtig hernede. Det skal bare gå hurtigt,<br />
overgå noget andet og se godt ud,”<br />
siger hun.<br />
“Dubai er blevet en pengemaskine.<br />
Der er et skønt område ved vandet i den<br />
gamle by, hvor souk’erne (basarkvartererne,<br />
red) og de historiske huse ligger.<br />
Det er det eneste kvarter, der har noget af<br />
byens gamle sjæl tilbage, men nu vil de<br />
rive en del af de områder ned for at give<br />
plads til nye boliger, som der kan tjenes<br />
penge på. Det er virkelig kortsigtet.”<br />
Det er ti år siden, Louise første gang<br />
besøgte Dubai, og i dag er det en helt<br />
anden by. Men selvom hun ærgrer sig<br />
over den manglende sans for planlægning<br />
og kvalitet, er det også spændende,<br />
at alting går så hurtigt. Det anslås, at<br />
en fjerdedel af alle byggekraner i verden<br />
befinder sig i Dubai, og man kan næsten<br />
se byen vokse fra dag til dag.<br />
“Jeg kan blive helt forpustet over tem-<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
poet. Det er hektisk og forvirrende, men<br />
også skønt. Fordi alting kan lade sig gøre<br />
hernede,” siger Louise.<br />
Men ofte får de meget fancy indfald<br />
lov at tage overhånd, og funktionaliteten<br />
er lagt i glemmeskuffen. Louise nævner<br />
som eksempel et nyt større område, hvor<br />
hun tvivler på, at der overhovedet har<br />
været noget, der ligner en gennemarbejdet<br />
masterplan:<br />
“Det er, som om der mangler retningslinjer<br />
for området. Mange af bygningerne<br />
forholder sig ikke til hinanden og<br />
ligger med kun få meters afstand. Det<br />
eneste man føler er planlagt ned til mindste<br />
detalje, er infrastrukturen, som ligner<br />
en blomst fra oven. Men en vejingeniør<br />
ville hive sig i håret over dette her, for det<br />
er enormt irriterende at køre to kilometer,<br />
hvor man konstant skal dreje.”<br />
Men egentlig kan Louise godt lide byggestilen<br />
i Dubai.<br />
“I Danmark er trenden meget minimalistisk,<br />
og det synes jeg måske kan blive<br />
lidt kedeligt i længden,” forklarer hun.<br />
“Hernede mikser de tit det moderne<br />
med det ornamenterede. Det kan fx være<br />
et hus med meget enkle, rene linjer, hvor<br />
skodderne er skåret ud i arabiske mønstre.<br />
Det synes jeg er fedt. Det er sjovt at<br />
bryde det meget stilrene med noget utraditionelt.”<br />
<br />
Det værste er til gengæld det store papirarbejde.<br />
Der skal søges om et hav af byggetilladelser<br />
hos forskellige instanser, og<br />
mange steder er der en masterplan for et<br />
område med meget specifikke og indimellem<br />
mystiske krav. Louise kommer<br />
med et eksempel fra et af de andre emirater:<br />
Her må man bygge lige så mange<br />
etager under jorden, som man vil, men
Dubai bliver kaldt BLT – navnet på en<br />
amerikansk sandwich, der er Bigger, Larger,<br />
Taller. Og det dækker meget godt<br />
Louises opfattelse af den måde, der bygges<br />
på i byen, som vokser på alle leder<br />
og kanter. I havet, i ørkenen og langt op<br />
i skyerne.<br />
Dubai er en evig byggeplads, og byen<br />
mangler både karakter og sjæl, vurderer<br />
Louise. “Kvaliteten af byggeriet er ikke<br />
så vigtig hernede. Det skal bare gå hurtigt,<br />
overgå noget andet og se godt ud,”<br />
siger hun.<br />
“Dubai er blevet en pengemaskine.<br />
Der er et skønt område ved vandet i den<br />
gamle by, hvor souk’erne (basarkvartererne,<br />
red) og de historiske huse ligger.<br />
Det er det eneste kvarter, der har noget af<br />
byens gamle sjæl tilbage, men nu vil de<br />
rive en del af de områder ned for at give<br />
plads til nye boliger, som der kan tjenes<br />
penge på. Det er virkelig kortsigtet.”<br />
Det er ti år siden, Louise første gang<br />
besøgte Dubai, og i dag er det en helt<br />
anden by. Men selvom hun ærgrer sig<br />
over den manglende sans for planlægning<br />
og kvalitet, er det også spændende,<br />
at alting går så hurtigt. Det anslås, at<br />
en fjerdedel af alle byggekraner i verden<br />
befinder sig i Dubai, og man kan næsten<br />
se byen vokse fra dag til dag.<br />
“Jeg kan blive helt forpustet over tem-<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
poet. Det er hektisk og forvirrende, men<br />
også skønt. Fordi alting kan lade sig gøre<br />
hernede,” siger Louise.<br />
Men ofte får de meget fancy indfald<br />
lov at tage overhånd, og funktionaliteten<br />
er lagt i glemmeskuffen. Louise nævner<br />
som eksempel et nyt større område, hvor<br />
hun tvivler på, at der overhovedet har<br />
været noget, der ligner en gennemarbejdet<br />
masterplan:<br />
“Det er, som om der mangler retningslinjer<br />
for området. Mange af bygningerne<br />
forholder sig ikke til hinanden og<br />
ligger med kun få meters afstand. Det<br />
eneste man føler er planlagt ned til mindste<br />
detalje, er infrastrukturen, som ligner<br />
en blomst fra oven. Men en vejingeniør<br />
ville hive sig i håret over dette her, for det<br />
er enormt irriterende at køre to kilometer,<br />
hvor man konstant skal dreje.”<br />
Men egentlig kan Louise godt lide byggestilen<br />
i Dubai.<br />
“I Danmark er trenden meget minimalistisk,<br />
og det synes jeg måske kan blive<br />
lidt kedeligt i længden,” forklarer hun.<br />
“Hernede mikser de tit det moderne<br />
med det ornamenterede. Det kan fx være<br />
et hus med meget enkle, rene linjer, hvor<br />
skodderne er skåret ud i arabiske mønstre.<br />
Det synes jeg er fedt. Det er sjovt at<br />
bryde det meget stilrene med noget utraditionelt.”<br />
<br />
Det værste er til gengæld det store papirarbejde.<br />
Der skal søges om et hav af byggetilladelser<br />
hos forskellige instanser, og<br />
mange steder er der en masterplan for et<br />
område med meget specifikke og indimellem<br />
mystiske krav. Louise kommer<br />
med et eksempel fra et af de andre emirater:<br />
Her må man bygge lige så mange<br />
etager under jorden, som man vil, men
man må kun bruge de tre første til parkering,<br />
og hvad skal man så egentlig bruge<br />
flere til? Desuden må man bygge et vist<br />
antal etager over jorden, men det er kun<br />
de tre øverste, man må bruge til parkering.<br />
Hvordan man så lige indretter bygningen,<br />
så bilerne kan komme op til parkeringen<br />
på for eksempel 10. etage, er<br />
der ingen anvisninger på. Det er en arkitektonisk<br />
udfordring.<br />
“Bureaukratiet hernede er absurd og<br />
trækker tænder ud i et projektforløb,”<br />
fastslår Louise. Det gælder også i privatlivet.<br />
Simple ting som at få oprettet en ny<br />
bankkonto eller få tilsendt forsikringspapirer<br />
kræver et hav af opringninger og<br />
stor tålmodighed. En anden udfordring<br />
er, at bygherrerne blander sig i helt små<br />
detaljer.<br />
“Den der stolpe skal væk, eller det der<br />
vindue kan vi ikke lide, siger de måske.<br />
Og så skifter de uden videre mening. På<br />
det ene møde er de begejstrede, og så på<br />
det næste er de vendt på en tallerken,<br />
helt uden forklaringer. Det må man bare<br />
vænne sig til,” siger hun.<br />
<br />
Umiddelbart virker forholdene fyrstelige<br />
for en ung dansk arkitekt. Louise tjener<br />
det, der svarer til en almindelig arkitektløn<br />
herhjemme – og så betaler hun<br />
ikke en krone i skat. Hendes nye forhjulstrækker<br />
har kun kostet 75.000 danske<br />
kroner, og benzinen i OPEC-landet<br />
koster under tre kroner literen. Til gengæld<br />
er lønnen uden pension, og boligpriserne<br />
er skyhøje. Louise og kæresten<br />
bor i en lille toværelses til 14.000 kroner<br />
om måned. Det kan gå an for unge par<br />
uden børn, men det er nærmest blevet<br />
umuligt for familier på almindelige lønninger<br />
at bo i byen. Og arbejdsforholdene<br />
er hårde. Louise og hendes arkitektkolleger<br />
arbejder mindst 45 timer om<br />
ugen og har derudover næsten en times<br />
bilkørsel hver vej, selvom hjemmeadressen<br />
er meget tæt på LW Designs kontor.<br />
Trafikken er nemlig endnu et af de<br />
områder, der ikke er styr på, når det gælder<br />
byplanlægningen.<br />
Derudover skal det med i regnskabet,<br />
at der betales en meget lav timeløn til de<br />
mange servicemedarbejdere, der er kommet<br />
til Dubai fra udviklingslandene. Det
etyder, at der fx altid er nogen, der parkerer<br />
ens bil, fylder den op på tankstationen,<br />
pakker indkøbsvarerne ind og bærer<br />
dem ud til bilen.<br />
“Selvfølgelig vænner man sig til det<br />
efterhånden,” fortæller Louise. “Og det<br />
er da også en luksus. Men egentlig vil jeg<br />
helst være fri. Jeg kan bedst lide at klare<br />
tingene selv, og jeg kan indimellem få<br />
helt ondt i maven over, at man udnytter<br />
folk på den måde,” fortæller Louise,<br />
der til gengæld er glad for sin sparsomme<br />
fritid, for der er masser af tilbud i<br />
Dubai. Fra den brølende storby er der fx<br />
ikke mere end en time ud i ørkenen, hvor<br />
Louise og hendes venner kører på firhjulede<br />
motorcykler i klitterne og laver barbecue.<br />
Omans bjerge er heller ikke langt<br />
væk, og på østkysten er der koralrev,<br />
hvor man kan dykke og se skildpadder,<br />
hajer og farvestrålende fisk. Men hun<br />
savner alligevel det danske regnvejr...<br />
Louise Ingeman Jensen regner med at<br />
blive i Dubai et år eller to endnu, men<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
hun vil helt sikkert også hjem til Danmark<br />
igen.<br />
<br />
“Der er mange ting, jeg længes efter i<br />
Danmark,” fortæller hun. “De små ting<br />
som god dansk ost, min mors flæskesteg<br />
og leverpostej. Overraskende nok savner<br />
jeg også det danske vejr. Indimellem kunne<br />
jeg virkelig godt tænke mig at sidde<br />
indenfor med kakao og nybagte boller,<br />
mens regnen siler ned udenfor.”<br />
<br />
<br />
Men ikke mindst savner hun strukturen<br />
og organiseringen i det demokratiske<br />
danske samfund.<br />
“Jeg glæder mig til at komme til Danmark<br />
igen – og til at arbejde under overskuelige,<br />
ordnede forhold. Jeg har lært<br />
enormt meget hernede i Dubai, men det<br />
bliver skønt at komme hjem og måske få<br />
lov til at tegne en stille og rolig villa med<br />
nogle fede detaljer. I længden er det ikke<br />
tilfredsstillende at slå et tårn op, bare<br />
fordi det skal sælges. Jeg vil gerne lave<br />
noget, der skiller sig ud. Og hernede skiller<br />
alting sig ud.”
“Som det fremgår, er jeg ikke tilhænger af æstetik med passer og ramme, men det generer mig (voldsomt), når lavest mulige fællesnævner<br />
bliver norm. Man skal ikke kæle for folks dårlige smag ved at servere mere af samme skuffe i et misforstået håb om<br />
at komme publikum i møde. På det punkt kan man godt tage sig sammen, også ud fra den betragtning, at det er skønheden, der<br />
består og bliver mere og mere værd, mens lortet forgår, som det fortjener. Ethvert hus er et jeg-hus, men det skal være ét, vi kan<br />
bo i alle sammen uden stands anseelse.”<br />
Således slutter Klaus Rifbjerg sin lille bog om huse, han har kendt – huse, han har boet i, besøgt eller kigget på – fra det arkitekttegnede<br />
barndomshjem på Amager til blandt mange andre bygningsværker Hostrups Have, sommerhuset i Kandestederne<br />
og forfatterens dobbelthus i Spanien, opført i forvirret colonial style. En af bogens pointer er, at det er dejligt, at der er nogen<br />
(læs: arkitekter), som gider gøre noget for almindelige mennesker og skabe huse – funktionalisme eller ej – der er gode at bo og<br />
opholde sig i.<br />
Dette gælder også “Vores mange køkkener”, hvilket netop er titlen på en kogebog fuld af livsappetit og private fotos, skrevet<br />
af selvsamme Klaus sammen med hustruen, Inge Rifbjerg. Hvert kapitel handler om en bolig – fra 50’ernes beskedne begynderlejlighed<br />
til deres spanske villaer – og hun kommer med opskrifterne, mens han fortæller muntert, underholdende og indimellem<br />
meget bevægende om middagsselskaber med gode venner og veninder fra den danske kulturelite igennem mere end 50 år.<br />
Og ja, mange gange under læsningen hænder det, at man bliver godt gammeldags nostalgisk og længes tilbage til dengang, hvor<br />
det hele ikke gik op i madpornografi – men hvor der også var god plads til festmedister kogt i rødvin, røg i køkkenet og såvel<br />
livsnydelse som tømmermænd i metermål.<br />
Klaus Rifbjerg: “Huse”. Illustrationer af Per Marquard Otzen. Arkitektens Forlag. 68 sider. 329 kr. www.arkfo.dk<br />
Inge og Klaus Rifbjerg: “Vores mange køkkener. En nostalgisk kogebog”. Gyldendal. 168 sider. 275 kr. www.gyldendal.dk<br />
Plakat med forsiden af bogen “Huse” (100 x 35 cm, trykt på 170 grams satinpapir). Pris: 100 kr. www.arkfo.dk
For den, der er på jagt efter en grundbog i moderne arkitekturhistorie,<br />
er der ikke noget, der overgår Nils-Ole Lunds<br />
“Nordisk arkitektur”. Denne klassiker, der udkom første<br />
gang i 1993, giver et fænomenalt overblik over efterkrigstidens<br />
arkitekturstrømninger – og alderen har været dens<br />
eneste svaghed. Nu er den imidlertid kommet i en revideret,<br />
ajourført og redesignet udgave med nye optagelser af<br />
alle de vigtigste værker. Det unikke er bla, at den nyere nordiske<br />
bygningskunst behandles under ét; bogen er opdelt i<br />
temaer og skildrer, hvordan tidens udefrakommende tendenser<br />
er blevet oversat og omfortolket til mursten, træ,<br />
glas og beton, alt sammen illustreret med eksempler hentet<br />
på tværs af landegrænserne. Enhed og forskelligheder mellem<br />
de enkelte lande præciseres, og der trækkes lange linjer<br />
til tidens samfundsforhold og idéhistoriske kontekst. Man<br />
bliver mao. klogere.<br />
Nils-Ole Lund: “Nordisk arkitektur”. 320 sider/480 kr.<br />
Arkitektens Forlag. www.arkfo.dk<br />
<br />
Olaf Linds fremragende biografi om Steen Eiler Rasmussen,<br />
det 20. århundredes betydeligte danske arkitekturformidler,<br />
tegner et nuanceret billede af multimennesket – arkitekten,<br />
byplanlæggeren, brugskunstneren, møbeldesigneren,<br />
tegneren, fotografen, pædagogen, smagsdommeren og samfundsdebattøren.<br />
Steen Eiler Rasmussen – også kaldet SER<br />
– indtog også en fremskudt position som mangeårig professor<br />
ved Kunstakademiets Arkitektskole og medlem af Akademirådet<br />
samt talrige udvalg og kommissioner. Han var et<br />
sammensat menneske med mange modsætninger i sit væsen:<br />
Han var autodidakt, havde aldrig gjort sin uddannelse på<br />
arkitektskolen færdig, men kunne udtale sig med autoritet<br />
om stort set alt fra Shakespeare til spændbeton. Han var<br />
beskeden og sirlig, men opnåede en enorm gennemslagskraft<br />
som opdrager og kulturpersonlighed. Han var åben<br />
over for tidens strømninger, men nægtede at vælge side mellem<br />
traditionen og fornyelsen. Fagligt nød han stor anseelse,<br />
men hans bygningsværker (Rungsted Skole, Ringsted Rådhus,<br />
boligbebyggelsen Tingbjerg m.fl.) opnåede aldrig rigtigt<br />
at blive anerkendt som god arkitektur. Det sidste har Olaf<br />
Lind nu rådet bod på.<br />
Olaf Lind: “Arkitekten Steen Eiler Rasmussen”.<br />
450 sider/349 kr. Gyldendal. www.gyldendal.dk
For den, der er på jagt efter en grundbog i moderne arkitekturhistorie,<br />
er der ikke noget, der overgår Nils-Ole Lunds<br />
“Nordisk arkitektur”. Denne klassiker, der udkom første<br />
gang i 1993, giver et fænomenalt overblik over efterkrigstidens<br />
arkitekturstrømninger – og alderen har været dens<br />
eneste svaghed. Nu er den imidlertid kommet i en revideret,<br />
ajourført og redesignet udgave med nye optagelser af<br />
alle de vigtigste værker. Det unikke er bla, at den nyere nordiske<br />
bygningskunst behandles under ét; bogen er opdelt i<br />
temaer og skildrer, hvordan tidens udefrakommende tendenser<br />
er blevet oversat og omfortolket til mursten, træ,<br />
glas og beton, alt sammen illustreret med eksempler hentet<br />
på tværs af landegrænserne. Enhed og forskelligheder mellem<br />
de enkelte lande præciseres, og der trækkes lange linjer<br />
til tidens samfundsforhold og idéhistoriske kontekst. Man<br />
bliver mao. klogere.<br />
Nils-Ole Lund: “Nordisk arkitektur”. 320 sider/480 kr.<br />
Arkitektens Forlag. www.arkfo.dk<br />
<br />
Olaf Linds fremragende biografi om Steen Eiler Rasmussen,<br />
det 20. århundredes betydeligte danske arkitekturformidler,<br />
tegner et nuanceret billede af multimennesket – arkitekten,<br />
byplanlæggeren, brugskunstneren, møbeldesigneren,<br />
tegneren, fotografen, pædagogen, smagsdommeren og samfundsdebattøren.<br />
Steen Eiler Rasmussen – også kaldet SER<br />
– indtog også en fremskudt position som mangeårig professor<br />
ved Kunstakademiets Arkitektskole og medlem af Akademirådet<br />
samt talrige udvalg og kommissioner. Han var et<br />
sammensat menneske med mange modsætninger i sit væsen:<br />
Han var autodidakt, havde aldrig gjort sin uddannelse på<br />
arkitektskolen færdig, men kunne udtale sig med autoritet<br />
om stort set alt fra Shakespeare til spændbeton. Han var<br />
beskeden og sirlig, men opnåede en enorm gennemslagskraft<br />
som opdrager og kulturpersonlighed. Han var åben<br />
over for tidens strømninger, men nægtede at vælge side mellem<br />
traditionen og fornyelsen. Fagligt nød han stor anseelse,<br />
men hans bygningsværker (Rungsted Skole, Ringsted Rådhus,<br />
boligbebyggelsen Tingbjerg m.fl.) opnåede aldrig rigtigt<br />
at blive anerkendt som god arkitektur. Det sidste har Olaf<br />
Lind nu rådet bod på.<br />
Olaf Lind: “Arkitekten Steen Eiler Rasmussen”.<br />
450 sider/349 kr. Gyldendal. www.gyldendal.dk
The International Velux Award havde<br />
inviteret arkitekter fra hele verden til prisuddeling<br />
i Palazzo Pisani Moretta, et af<br />
Venedigs fantastiske pragtpaladser langs<br />
Canal Grande. Inden for i de imponerende<br />
arkitekturhistoriske rammer blev den<br />
39-årige danske arkitekt Claus Jørgensen<br />
og hans vejleder, lektor Frank Bundgaard<br />
fra Kunstakademiets Arkitektskole, hyldet<br />
og hædret af den internationale jury<br />
og dommerkomiteens formand, den amerikanske<br />
kultarkitekt Hani Rashid.<br />
I alt 686 forslag fra 244 skoler verden<br />
over – udvalgt blandt 2114 indsendte<br />
projekter fra 46 lande – deltog i opløbet<br />
om The International Velux Award 2008.<br />
Årets tema var “Morgendagens lys”,<br />
og der var hædrende omtale til Claus<br />
Jørgensens afgangsprojekt fra 2007,<br />
“The Parametric Mosaic” – et multikulturelt<br />
mødested i Berlin, som blev rost<br />
for de poetiske, kunstneriske og sociale<br />
lag i arkitekturens historiefortælling.<br />
Og selvom Claus Jørgensen måske nok i<br />
sit stille sind havde håbet, at Hani Ras-<br />
hid havde set lyset og tilbudt ham et job<br />
på stedet, så er han mere end glad for, at<br />
juryen bemærkede hans projekt – og at<br />
han fik mødt de andre prismodtagere fra<br />
alverdens lande og set Venedig sammen<br />
med sin lærer og en stribe Velux-medarbejdere,<br />
inden turen igen gik hjemad med<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
en dejlig check i rejsetasken. Til omegnen<br />
af Næstved, hvor Claus Jørgensen bor<br />
i fredelige omgivelser uden internetforbindelse<br />
– og til Bygningskulturens Hus i<br />
Borgergade i det indre København, hvor<br />
han en kort tid endnu vil være ansat som<br />
fredningsfaglig arkitekt i Landsforeningen<br />
for Bygnings- og Landskabskultur.<br />
Efter afgangen fra Kunstakademiets<br />
Arkitektskole var Claus Jørgensen i<br />
en periode ansat på lyslaboratoriet på
skolens Institut for Teknologi, hvor han<br />
hjalp med at implementere nye digitale<br />
analyse- og simuleringsværktøjer i forskningen<br />
og undervisningen. De samme<br />
digitale redskaber, Velux-prismodtageren<br />
selv har brugt i sit afgangsprojekt,<br />
som tydeligt afspejler hans interesse for<br />
arkitekturen som fortælling, fascinati-<br />
onen af den arabiske kultur og et livslangt<br />
socialt, humanistisk engagement (se<br />
Claus’ CV, red).<br />
Hvorfor valgte du at skabe et interkulturelt<br />
mødested i Berlin?<br />
“At det blev Berlin var et resultat af, at<br />
jeg måtte aflyse et ophold på det Danske<br />
Institut i Damaskus, fordi jeg ikke fik et<br />
forventet rejselegat. Min plan var oprindelig<br />
at studere den arabiske mosaik – i<br />
samarbejde med arkitektskolen i Damas-<br />
kus og den desværre nyligt afdøde Ture<br />
Wester.<br />
I stedet tog jeg med min afdeling på<br />
en uges mapping-workshop i Berlin. Det<br />
blev startskuddet på mit afgangsprojekt,<br />
og da Berlin jo har en stor befolkningsdel<br />
med arabisk baggrund, lugtede det lidt<br />
af falafel.<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
Under workshoppen foldede der sig<br />
langsomt en fortælling ud omkring den<br />
specifikke grund, der er udgangspunktet<br />
for mit projekt – og omkring Berlinmuren,<br />
som ikke bare var en mur, der<br />
gennemskar byen, men to mure – en østlig<br />
og en vestlig med et ingenmandsland<br />
udspændt imellem sig. Her var det oplagt<br />
at skabe et interkulturelt mødested.”<br />
Hvad er det særlige ved den arabiske kultur,<br />
som inspirerer dig?<br />
“Jeg ved ikke, om de arabiske kulturer<br />
fascinerer mig mere end så mange andre,<br />
men det arabiske rummer både stor poesi<br />
og stor sanselighed. Allerede i 1500-tallet<br />
benyttede islamiske kunsthåndværkere<br />
sig af såkaldt kvasikrystallisk geometri<br />
– mønstre baseret på principper, som<br />
moderne matematikere først århundreder<br />
senere har regnet ud.<br />
Inspireret af den australske arkitekt<br />
Mark Burry og hans arbejde med Gaudis<br />
katedral La Sagrada Famillia i Barcelona<br />
opdagede jeg ret banalt en mulig sammenhæng<br />
imellem de parametriske redskaber,<br />
som jeg havde arbejdet med de<br />
seneste år – og så den arabiske mosaik.<br />
Jeg blev optaget af at finde ud af, om<br />
man med et mere moderne værktøj kunne<br />
udfordre de gamle principper. Og desuden<br />
så jeg mit snit til at tilbringe en<br />
periode i Damaskus.”<br />
Hvordan kommer den arabiske mosaik<br />
til udtryk i dit projekt?<br />
“Mosaikken skal ikke tænkes som<br />
en glaseret overfalde, men mere som en<br />
struktur, der tager udgangspunkt i, at<br />
helheden består af fragmenter af forstå-
else – og som også udgør en metode for<br />
en arkitektonisk og kulturel proces. Den<br />
traditionelle mosaik startes med et centralt<br />
punkt for siden at genereres som<br />
struktur, og det ser jeg som en parallel til<br />
plantningen af et frø, der gror frem og<br />
skaber et arkitektonisk anslag på stedet.<br />
Herved genereres ikke kun en rumlig,<br />
men også en kulturel proces. Mosaikken<br />
som arkitektonisk og kulturel struktur<br />
vil gro frem under de vækstbetingelser,<br />
som stedet tilbyder.”<br />
Hvad betyder de digitale værktøjer i det<br />
parametriske arbejde med arkitekturen?<br />
“Arkitekturen har sikkert alle dage<br />
arbejdet ud fra en parametrisk tilgang,<br />
hvor arkitekten har forskellige parametre<br />
i spil. Det nye er måske, at man i den<br />
digitale version har fået nogle redskaber,<br />
hvor der er mulighed for at binde forskellige<br />
parametre sammen på en mere<br />
konkret måde.<br />
Der er næsten ikke noget, der ikke kan<br />
omsættes til digitale data. Det er forholdsvis<br />
enkelt at simulere lys, lyd, vind,<br />
menneskelig adfærd og mange andre<br />
parametre – og så lade dem indgå på en<br />
meget direkte og plastisk måde i den arkitektoniske<br />
formgivning. Ud over nogle<br />
kulturelle parametre er der i mit projekt<br />
tale om forskellige simulerede parametre<br />
i form af sollys, dagslys og de pixelværdier,<br />
som stedet danner eller eksisterer ud<br />
af, når man nærmer sig det via Google<br />
Earth.”<br />
Hvad betyder det, at projektet “The<br />
Parametric Mosaic” er en cybrid – altså<br />
en hybrid mellem en fysisk og digital<br />
verden?<br />
“Cybridbegrebet er udviklet af en amerikaner,<br />
der hedder Peter Anders, og det<br />
er netop denne sammensmeltning imellem<br />
den virtuelle og den fysiske virkelighed,<br />
som vi i stigende grad oplever. Vi<br />
har en stigende tilstedeværelse i det virtuelle<br />
– og en cybrid kan fx være et museum,<br />
der både eksisterer i en fysisk og i en<br />
virtuel version; museet har måske nogle<br />
etager og rum, som kun eksisterer virtuelt,<br />
og man oplever forskellige kvaliteter<br />
og muligheder – alt afhængig af, om man<br />
besøger museet virtuelt eller fysisk.<br />
Et andet, mere kunstnerisk eksempel<br />
på en cybrid er “Sky Ear”, et værk af<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
den britiske kunstner og arkitekt Usman<br />
Haque, hvor klaser af balloner skifter<br />
farve afhængig af mængden af elektromagnetisk<br />
stråling fra fx mobiltelefoner<br />
eller radioer, der befinder sig midt iblandt<br />
dem. Ballonerne indeholder små mobiltelefoner,<br />
og ballonerne skifter farve,<br />
når man ringer til dem pga. den øgede<br />
mængde stråling.<br />
I forhold til mit eget projekt er den<br />
cybride del dog ikke så udviklet. Det er<br />
mere banalt og oplagt tænkt, sådan at<br />
det interkulturelle mødested kan tilgås,<br />
opleves og påvirkes enten via nettet eller<br />
ved at besøge det fysiske sted.”<br />
Hvordan kan dit interkulturelle mødested<br />
i Berlin så afspejle “elektromagnetisk<br />
udstråling, luftforurening, støj eller<br />
andre typer af information i området”?<br />
“Når strukturen er groet frem og<br />
har foldet sig ud til et kvadrat under de<br />
vækstbetingelser og lysforhold, som stedet<br />
tilbyder, så vil strukturen være både<br />
bærende, rumskabende og kommunikerende.<br />
Herved genindtager bygningen en<br />
rolle, den havde allerede under renæssancen,<br />
sådan som vi fx kender det fra Det
Sixtinske Kapel, hvor loftet er kommunikerende<br />
og bærer af fortællinger.<br />
I dag behøver fortællingen ikke længere<br />
at være statisk. Ny teknologi rummer<br />
mulighederne for, at informationen fra<br />
strukturen bliver mere foranderlig, mere<br />
flygtig og mere forskelligartet i forhold<br />
til, hvad historien tidligere har kunnet<br />
præstere. Strukturen bliver igen et aktivt<br />
meddelende element, der kan reflektere,<br />
hvad der optager tiden.”<br />
“The Parametric Mosaic” er lysarkitektur<br />
– men er der også tale om poetisk kunst?<br />
“Det synes jeg jo selv, at der er. Strukturen<br />
folder sig ud i mellemrummet mellem<br />
bygning, skulptur og kunst. Jeg<br />
synes, at der er flere poetiske lag i projek-<br />
tet – også flere end jeg har med på Veluxplanchen.<br />
Jeg kan godt lide tanken om,<br />
at mosaikken, der startede hele processen,<br />
genopstår som skyggespil og på den<br />
måde indskriver mellemøstlyset i fortællingen.<br />
At strukturen gror frem på en grund<br />
i Berlin, som blev sprøjtet med gift for<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
at holde en bevoksning – og en befolkning<br />
– nede, rummer også en poesi. Men<br />
måske har juryen også set det som noget<br />
polemisk,” slutter Claus Jørgensen, der<br />
om kort tid vil hive nogle reflektive<br />
måneder ud af kalenderen, måske for at<br />
indlogere sig på et kloster eller i et hotelværelse<br />
et eller andet katalyserende sted<br />
i udlandet. Han har lige sagt sit job op i<br />
Landsforeningen for Bygnings- og Land-<br />
skabskultur og håber på, at en periode<br />
med ro til at læse, skrive, tegne og tænke<br />
vil kaste et nyt projekt eller en ny kurs af<br />
sig. Måske en bog eller et ph.d.-projekt<br />
– noget parametrisk, arkitektonisk eller<br />
kunstnerisk.<br />
Derimod er traditionel karriereplanlægning<br />
ikke lige noget, som årets danske<br />
prisvinder i The International Velux<br />
Award har været styret af.<br />
“Min afsøgning af det store, arkitektoniske<br />
tagselvbord er ofte foregået i grænseområdet<br />
mellem arkitektur og andre<br />
kunstneriske discipliner, og derfor er det<br />
heller ikke den klassiske tegnestueansættelse,<br />
som jeg har opsøgt. Men måske bliver<br />
jeg klogere.”
Sixtinske Kapel, hvor loftet er kommunikerende<br />
og bærer af fortællinger.<br />
I dag behøver fortællingen ikke længere<br />
at være statisk. Ny teknologi rummer<br />
mulighederne for, at informationen fra<br />
strukturen bliver mere foranderlig, mere<br />
flygtig og mere forskelligartet i forhold<br />
til, hvad historien tidligere har kunnet<br />
præstere. Strukturen bliver igen et aktivt<br />
meddelende element, der kan reflektere,<br />
hvad der optager tiden.”<br />
“The Parametric Mosaic” er lysarkitektur<br />
– men er der også tale om poetisk kunst?<br />
“Det synes jeg jo selv, at der er. Strukturen<br />
folder sig ud i mellemrummet mellem<br />
bygning, skulptur og kunst. Jeg<br />
synes, at der er flere poetiske lag i projek-<br />
tet – også flere end jeg har med på Veluxplanchen.<br />
Jeg kan godt lide tanken om,<br />
at mosaikken, der startede hele processen,<br />
genopstår som skyggespil og på den<br />
måde indskriver mellemøstlyset i fortællingen.<br />
At strukturen gror frem på en grund<br />
i Berlin, som blev sprøjtet med gift for<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
at holde en bevoksning – og en befolkning<br />
– nede, rummer også en poesi. Men<br />
måske har juryen også set det som noget<br />
polemisk,” slutter Claus Jørgensen, der<br />
om kort tid vil hive nogle reflektive<br />
måneder ud af kalenderen, måske for at<br />
indlogere sig på et kloster eller i et hotelværelse<br />
et eller andet katalyserende sted<br />
i udlandet. Han har lige sagt sit job op i<br />
Landsforeningen for Bygnings- og Land-<br />
skabskultur og håber på, at en periode<br />
med ro til at læse, skrive, tegne og tænke<br />
vil kaste et nyt projekt eller en ny kurs af<br />
sig. Måske en bog eller et ph.d.-projekt<br />
– noget parametrisk, arkitektonisk eller<br />
kunstnerisk.<br />
Derimod er traditionel karriereplanlægning<br />
ikke lige noget, som årets danske<br />
prisvinder i The International Velux<br />
Award har været styret af.<br />
“Min afsøgning af det store, arkitektoniske<br />
tagselvbord er ofte foregået i grænseområdet<br />
mellem arkitektur og andre<br />
kunstneriske discipliner, og derfor er det<br />
heller ikke den klassiske tegnestueansættelse,<br />
som jeg har opsøgt. Men måske bliver<br />
jeg klogere.”
På den tyske ø Rügen står et ejendommeligt arkitektonisk fortidslevn:<br />
nazisternes gigantiske hotelkompleks Bad Prora. Størstedelen<br />
er kun en tom betonskal, men nu – efter mere end seks<br />
årtier – er der planer om at bringe stedet til live. Badehotellet<br />
med de 10.000 værelser og en længde på 4,5 km blev bygget af<br />
Hitler i årene lige før krigen som en del af hans “Kraft durch<br />
Freude”-kampagne. Arkitekten hed Clemens Klotz (1886-<br />
1969). Her skulle det Tredje Riges arbejdere feriere lige ud til<br />
Østersøens brede sandstrande, men pga. krigsudbruddet blev<br />
de otte lange hotelblokke aldrig bygget helt færdige. Det østtyske<br />
militær har siddet på komplekset i størstedelen af den mellemliggende<br />
tid. I dag er Prora ejet af staten. Det blev fredet i<br />
1993, og efter en langvarig og ophedet debat er myndighederne<br />
nu gået sammen med en gruppe investorer om endelig at gøre<br />
Prora til tyskernes badeby nr. 1.<br />
<br />
Århus Kunstbygning er stedet, hvor fire markante kunstnere<br />
– der alle opererer i spændingsfeltet mellem maleri, skulptur,<br />
installation og arkitektur – sætter hinanden stævne fra den 17.<br />
januar. Med “Arena” griber Malene Landgreen, Milena Bonifacini,<br />
Viera Collaro og Anita Jørgensen ned i de dybere lag i<br />
menneskets perception og erkendelse med deres stort anlagte<br />
udsmykning og bearbejdning af de arkitektoniske rum. Udstillingen<br />
sætter fokus på en af nutidskunstens vigtigste tendenser:<br />
iscenesættelsen og omformningen af den menneskelige sansning<br />
af virkeligheden. Udtrykket er legesygt, men budskabet er<br />
en nok så seriøs pointering af kunstens nødvendighed og formåen.<br />
Ved at integrere både arkitektur og beskuer iscenesættes<br />
kunstværkets og kunstoplevelsens evne til at omforme sine<br />
omgivelser og samfundet.<br />
“Arena”, 17. januar – 22. marts, Århus Kunstbygning.<br />
www.aarhuskunstbygning.dk<br />
<br />
<br />
Grete Jalk var en af 50’ernes og 60’ernes meget få kvindelige<br />
møbeldesignere – og en pioner på sit felt. Hun var kendt for<br />
sin kompromisløshed i jagten på den optimale form og fik ofte<br />
rykket ved grænserne for, hvad man kunne rent teknisk. Nu<br />
genintroduceres hendes to kendteste møbler: den laminerede<br />
skalstol GJ Chair og udtræksbordet GJ Nesting Table, begge<br />
fra 1963. Især stolen er en klassiker, der bla indgår i samlingerne<br />
på Kunstindustrimuseet og Museum of Modern Art i New<br />
York, men man skal være heldig for at løbe ind i den i et dansk<br />
hjem, for den blev kun fremstillet i 300 eksemplarer i sin tid.<br />
Relanceringen sker på initiativ af Danmarks Designskole, der<br />
har arvet rettighederne til Grete Jalks møbler, og indtægterne<br />
fra salget vil gå til et studielegat, som skolen uddeler for første<br />
gang i 2009.<br />
www.dkds.dk og www.langeproduction.com<br />
<br />
I Albanien står det belgiske arkitektfima 51N4E nu klar til at<br />
tage fat på omdannelsen af hovedstadens centrale plads, Skanderbeg<br />
Square. Den Bruxelles-baserede tegnestue blev tidligere<br />
på året enstemmigt kåret som vinder af en stor international<br />
konkurrence foran stjernenavne som Daniel Libeskind og<br />
MVRDV. 51N4E har i forbindelse med videreudviklingen af<br />
projektet oprettet en albansk filial – med planer om at gøre den<br />
170x170 m store plads til en trafikfri zone, hvoraf den midterste<br />
del vil blive hævet så meget som tre meter over terræn. Det<br />
hele omkranses af et grønt parkbælte. Byens socialdemokratiske<br />
borgmester, Edi Rama, er begejstret for ideen. Siden 1991<br />
har Tirana oplevet et sandt byggeboom, med private byggeprojekter<br />
der skyder op overalt uden nogen form for overordnet<br />
planlægning. Skanderbeg Square-projektet er forvaltningens<br />
første forsøg på at implementere en arkitektonisk struktur<br />
i byen. Læs mere om Edi Ramas Tirana i ARKFOKUS 9/2007,<br />
som kan downloades fra www.arkitektforbundet.dk.
18 yngre danske designere, kunsthåndværkere og arkitekter<br />
fik hver 50.000 kr. på lommen, da de forleden modtog Kulturministeriets<br />
rejselegater til New York og Kina. Legaterne, der<br />
indgår i Regeringens såkaldte designpulje, skal bruges til rejser,<br />
der styrker modtagernes kompetencer og forretningspotentiale<br />
– med det overordnede formål at profilere dansk design og<br />
arkitektur ude i verden. De seks arkitekturlegater gik til: Niels<br />
Jakubiac Andersen (Krydsrum), Mads Møller & Anders Lendager<br />
(MAPT), Karsten Gori & Uffe Leth (SEA), Carsten Laursen<br />
& Morten Fassov (Phoam Architecture), Ali Tabatabai og<br />
Mads Birgens Kristensen. Læs mere om legatmodtagerne og<br />
deres projekter på www.dac.dk<br />
<br />
Dissing+Weitling har i længere tid satset målrettet på det baltiske<br />
marked, og tegnestuen har netop vundet en stor konkurrence<br />
om et otte etagers multifleksibelt erhvervsbyggeri i den<br />
litauiske hovedstad, Vilnius. Kontorhuset, der skal fungere som<br />
vartegn for byens nye finansdistrikt, integrerer bæredygtige løsninger<br />
i det arkitektoniske udtryk. Det gælder fx solafskærmningen<br />
med pangfarvede skodder, der kan vippes, foldes og<br />
skubbes horisontalt. Kombinationen af glasfacade og udvendige<br />
skodder, der løbende skifter position, giver en optimal udnyttelse<br />
af dagslyset, der gør huset meget energieffektivt – og samtidig<br />
en karakteristisk levende, foranderlig facade. “Baltikum er<br />
et interessant område at arbejde i. Vi oplever en stor interesse<br />
for kulturel og faglig udveksling, og ser her en god mulighed<br />
for at bidrage til udviklingen af fleksible og dynamiske arbejdspladser,”<br />
udtaler partner Stig Mikkelsen fra Dissing+Weitling.<br />
www.dw.dk<br />
<br />
Arkitektfirmaet C.F. Møller har vundet<br />
en konkurrence om et nyt højhus på 21<br />
etager i den eftertragtede Stockholmbydel<br />
Bromma. Bebyggelsen med i alt ca.<br />
170 lejligheder får en fremskudt placering<br />
lige ned til skærgården i et område<br />
kaldet Alviks Strand. Den består af det<br />
67 m høje “Alviks torn”, der deler sig<br />
i to, samt en knækket karré i ni etager.<br />
Inspirationen til det skulpturelle højhus<br />
er hentet fra fjeldenes stejle linjer, som<br />
de skyder sig op af vandet, men formen<br />
er samtidig valgt for at sikre den enkelte bolig så meget dagslys<br />
og udsigt som muligt. Tegnestuen er i øjeblikket i gang med<br />
et andet svensk højhusbyggeri med stor bevågenhed, det 95 m<br />
høje “Point Hyllie” i Malmø, der med butikker og stationsbygning<br />
for foden bliver samlingspunkt for Malmøs nye bydel<br />
Hyllie. Succesen i Sverige er resultatet af en målrettet indsats<br />
for at styrke tegnestuens position på det skandinaviske marked.<br />
www.cfmoller.com<br />
<br />
Astma og allergi er blandt tidens store folkesygdomme. I den<br />
forbindelse er der meget fokus på madvaner og livsstil, men<br />
mindre på de fysiske rammer, vi omgiver os med. Det skal et<br />
nyoprettet forskningscenter råde bod på. Center for Indeklima<br />
og Sundhed i Boliger skal skabe indsigt i sammenhængen mellem<br />
boligernes udformning, konstruktion, materialevalg og<br />
indretning på den ene side og beboernes sundhed og velbefindende<br />
på den anden. Centeret, der især vil fokusere på fugtproblemer,<br />
skadelige partikler og kemiske og mikrobiologiske<br />
forholds betydning for helbredet, oprettes som en del af Realdania<br />
Forskning. www.realdania.dk<br />
<br />
Jean Nouvel gør det i DR’s Koncertsal, Foster gør det i Copenhagen<br />
Towers, og den kommende Femern Bælt-forbindelse gør<br />
det. Stål anvendes i stadig større omfang på de danske byggepladser.<br />
Fra 2006 til 07 er forbruget alene til bærende konstruktioner<br />
vokset med 12 procent, og på Dansk Ståldag, som blev<br />
afholdt i Allerød den 27. november, kunne branchen glæde sig<br />
over nye tal, der viser, at den opadgående tendens fortsætter.<br />
“I udlandet har stål længe været et sikkert valg, fordi man der er<br />
fortrolig med materialet og har tradition for at bruge det. Nu er<br />
vi så ved at komme efter det herhjemme. De danske byggetraditioner<br />
er ved at blive blødt op,” udtaler sekretariatschef i Dansk<br />
Stålinstitut Jørn Nielsen til nyhedsportalen UgensErhverv.dk.
“Villa Lante er et af havekunstens skønneste<br />
momenter. I sin helhed et af de fineste,<br />
måske det allerfineste eksempel på<br />
den italienske have”. Så fascinerende<br />
skrev landskabsarkitekten C.Th. Sørensen<br />
(1893-1979) om Villa Lante i sin bog<br />
“Europas havekunst” fra 1959.<br />
Det er efterhånden mange år siden, C.Th.<br />
Sørensen skrev dette. Det kan måske<br />
synes forældet, men når en af det forrige<br />
århundredes mest betydningsfulde landskabsarkitekter<br />
fremhæver en have på<br />
denne særlige måde, afføder det alligevel<br />
en nysgerrighed efter at rejse til Villa<br />
Lante og studere ‘den italienske have’,<br />
og et stipendium fra Dronning Ingrids<br />
Romerske Fond til ophold på Det Danske<br />
Institut i Rom gjorde det heldigvis<br />
muligt.<br />
<br />
<br />
Der er også andre end C.Th. Sørensen,<br />
der har haft øje for Villa Lante. Uanset<br />
hvornår jeg har været i haven, har det<br />
altid været samtidig med indtil flere italienske<br />
skoleklasser, og den er da også<br />
blandt Italiens mest berømte historiske<br />
haver.<br />
Italien havde en storhedstid under<br />
renæssancen, og haverne fra denne periode<br />
fik også del i den kunstneriske over-<br />
flod. C.Th. Sørensen refererer til “en særlig<br />
italiensk have”, som repræsenterer<br />
havekunsten fra sidste halvdel af det 16.<br />
årh. Her kan også nævnes Villa Farnese,<br />
Villa d’Este og Villa Aldobrandini. De<br />
bliver sædvanligvis også betragtet som<br />
renæssancehaver, selvom de tidsmæssigt<br />
snarere kan placeres i overgangen mellem<br />
renæssancen og barokken, og i virkeligheden<br />
hører til under manierismen.<br />
Det er sikkert en del bekendt, at C.Th.<br />
Sørensen med ordene “den italienske<br />
have” ikke bare refererer til en have,<br />
der ligger i Italien, men til en overordnet<br />
betragtelsesmåde, han selv definerede.<br />
Kort fortalt så han stedets naturgivne<br />
forudsætninger blive stiliserede i<br />
de enkelte landes havearkitektur, og den<br />
italienske have betegnede han “den stiliserede<br />
bjergbæk”.<br />
<br />
Villa Lante ligger i udkanten af den lille<br />
charmerende middelalderlandsby Bagnaia.<br />
Nærmere bestemt ved Viterbo ca.<br />
100 km nordøst for Rom .<br />
Står man på Bagnaias tidligere hovedgade,<br />
kan man se Villa Lantes hovedindgang<br />
for enden. Aksen fra hovedgaden<br />
fortsætter i havens akse, men de er let drejede<br />
i forhold til hinanden. Hvis det var en<br />
barokhave, havde denne drejning jo været<br />
utænkelig, men haven hører som nævnt<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
også til perioden lige før. Efter det landskabelige<br />
at dømme kunne der være den<br />
helt praktiske forklaring, at skråningen på<br />
nordvestsiden af haven er temmelig stejl i<br />
den for haven forkerte retning, og det ville<br />
have givet problemer i selve udformningen<br />
af haven. Ved drejningen opstod en<br />
fantastisk udsigt og en retning stik nordsyd.<br />
Denne retning er formentlig ikke spor<br />
tilfældig, fordi den passer fortrinligt til<br />
renæssancens velordnede univers. Udsigten<br />
er nok heller ikke tilfældig. Leon Battista<br />
Alberti (1404-74), italiensk arkitekt og<br />
en af renæssancens store teoretikere, skrev<br />
om en haves forudsætninger, at den skulle<br />
være beskyttet, så mennesker ikke kunne<br />
kigge ind, mens det var vigtigt selv at kunne<br />
kigge ud, og haven skulle ligge højt og<br />
have udsigt over land og by. Og Villa Lantes<br />
storslåede udsigt over land og by kan<br />
der ikke sås tvivl om.<br />
<br />
Inden for havens rammer er Villa Lante<br />
bygget symmetrisk op omkring en akse.<br />
Det er samtidig også der, at fontænerne<br />
er arrangeret. I den stramme geometriske<br />
struktur er havens to huse placeret i<br />
hver sit hjørnekvadrat. Bygningerne, de<br />
såkaldte casinoer, er underordnet havens<br />
komposition, og det nævnes ofte som<br />
noget helt særligt for denne have. Det<br />
andet casino kom ganske vist først til i
“Villa Lante er et af havekunstens skønneste<br />
momenter. I sin helhed et af de fineste,<br />
måske det allerfineste eksempel på<br />
den italienske have”. Så fascinerende<br />
skrev landskabsarkitekten C.Th. Sørensen<br />
(1893-1979) om Villa Lante i sin bog<br />
“Europas havekunst” fra 1959.<br />
Det er efterhånden mange år siden, C.Th.<br />
Sørensen skrev dette. Det kan måske<br />
synes forældet, men når en af det forrige<br />
århundredes mest betydningsfulde landskabsarkitekter<br />
fremhæver en have på<br />
denne særlige måde, afføder det alligevel<br />
en nysgerrighed efter at rejse til Villa<br />
Lante og studere ‘den italienske have’,<br />
og et stipendium fra Dronning Ingrids<br />
Romerske Fond til ophold på Det Danske<br />
Institut i Rom gjorde det heldigvis<br />
muligt.<br />
<br />
<br />
Der er også andre end C.Th. Sørensen,<br />
der har haft øje for Villa Lante. Uanset<br />
hvornår jeg har været i haven, har det<br />
altid været samtidig med indtil flere italienske<br />
skoleklasser, og den er da også<br />
blandt Italiens mest berømte historiske<br />
haver.<br />
Italien havde en storhedstid under<br />
renæssancen, og haverne fra denne periode<br />
fik også del i den kunstneriske over-<br />
flod. C.Th. Sørensen refererer til “en særlig<br />
italiensk have”, som repræsenterer<br />
havekunsten fra sidste halvdel af det 16.<br />
årh. Her kan også nævnes Villa Farnese,<br />
Villa d’Este og Villa Aldobrandini. De<br />
bliver sædvanligvis også betragtet som<br />
renæssancehaver, selvom de tidsmæssigt<br />
snarere kan placeres i overgangen mellem<br />
renæssancen og barokken, og i virkeligheden<br />
hører til under manierismen.<br />
Det er sikkert en del bekendt, at C.Th.<br />
Sørensen med ordene “den italienske<br />
have” ikke bare refererer til en have,<br />
der ligger i Italien, men til en overordnet<br />
betragtelsesmåde, han selv definerede.<br />
Kort fortalt så han stedets naturgivne<br />
forudsætninger blive stiliserede i<br />
de enkelte landes havearkitektur, og den<br />
italienske have betegnede han “den stiliserede<br />
bjergbæk”.<br />
<br />
Villa Lante ligger i udkanten af den lille<br />
charmerende middelalderlandsby Bagnaia.<br />
Nærmere bestemt ved Viterbo ca.<br />
100 km nordøst for Rom .<br />
Står man på Bagnaias tidligere hovedgade,<br />
kan man se Villa Lantes hovedindgang<br />
for enden. Aksen fra hovedgaden<br />
fortsætter i havens akse, men de er let drejede<br />
i forhold til hinanden. Hvis det var en<br />
barokhave, havde denne drejning jo været<br />
utænkelig, men haven hører som nævnt<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
også til perioden lige før. Efter det landskabelige<br />
at dømme kunne der være den<br />
helt praktiske forklaring, at skråningen på<br />
nordvestsiden af haven er temmelig stejl i<br />
den for haven forkerte retning, og det ville<br />
have givet problemer i selve udformningen<br />
af haven. Ved drejningen opstod en<br />
fantastisk udsigt og en retning stik nordsyd.<br />
Denne retning er formentlig ikke spor<br />
tilfældig, fordi den passer fortrinligt til<br />
renæssancens velordnede univers. Udsigten<br />
er nok heller ikke tilfældig. Leon Battista<br />
Alberti (1404-74), italiensk arkitekt og<br />
en af renæssancens store teoretikere, skrev<br />
om en haves forudsætninger, at den skulle<br />
være beskyttet, så mennesker ikke kunne<br />
kigge ind, mens det var vigtigt selv at kunne<br />
kigge ud, og haven skulle ligge højt og<br />
have udsigt over land og by. Og Villa Lantes<br />
storslåede udsigt over land og by kan<br />
der ikke sås tvivl om.<br />
<br />
Inden for havens rammer er Villa Lante<br />
bygget symmetrisk op omkring en akse.<br />
Det er samtidig også der, at fontænerne<br />
er arrangeret. I den stramme geometriske<br />
struktur er havens to huse placeret i<br />
hver sit hjørnekvadrat. Bygningerne, de<br />
såkaldte casinoer, er underordnet havens<br />
komposition, og det nævnes ofte som<br />
noget helt særligt for denne have. Det<br />
andet casino kom ganske vist først til i
det følgende århundrede, men selvfølgelig<br />
var de fra starten planlagt symmetrisk<br />
omkring aksen.<br />
Geometrisk stram er bevægelsen op<br />
gennem haven til gengæld ikke. Stigningen<br />
i haven er på 16 m, og det udnyttes<br />
til at skabe et forløb gennem forskellige<br />
terrasser opefter, der er fordelt på flere<br />
niveauer. Og det udnyttes ikke mindst til<br />
at skabe et spændende samspil mellem<br />
bevægelsen og aksen, og på denne måde<br />
bliver fontænerne i aksen havens omdrejningspunkt.<br />
Til haven hører der også en park. Den<br />
har tidligere har været brugt til jagt,<br />
men i dag giver parken et sikkert fornødent<br />
frirum til de forskellige skoleklas-<br />
ser og grupper af turister, der kommer<br />
forbi. Her kan man spise sin madpakke,<br />
lege og løbe løssluppent rundt, ligesom<br />
vi også kender det i parker hjemmefra.<br />
Med de labyrintiske stier, jagthytten og<br />
fontænerne og andre punktvise overraskelser,<br />
er det nærliggende at tro, at det<br />
er en romantisk park, men parken og<br />
jagthytten kom til før Villa Lante.<br />
<br />
I dag sker adgangen til haven ikke ad<br />
den oprindelige indgang. Den er flyttet<br />
om på østsiden, og besøgende kommer<br />
ind langs det ene af casinoerne. Da<br />
jeg kommer ind i haven, må jeg selvfølgelig<br />
hurtigt skrå over for at komme ad<br />
<br />
<br />
den oprindelige vej. På vejen får jeg øje<br />
på den pudsige forskellighed, jeg har læst<br />
om. To søstre, der på et tidligt tidspunkt<br />
ejede Villa Lante, var efter sigende meget<br />
optaget af fransk barok. Derfor ændrede<br />
de en del af parterrets former efter datidens<br />
smag, og sammenstillingen af de to<br />
forskellige tiders udtryk kan vel nok kaldes<br />
mere finurlig end smuk.<br />
Der ved den oprindelige hovedindgang<br />
har jeg både udsigt over det åbne parterre<br />
og fremefter til en have, der stiger<br />
i niveauer. Nysgerrigheden vækkes let<br />
til at gå videre frem ad aksen til midten<br />
af parterret. Dette centrum udgøres af<br />
en cirkulær fontæne, Maurerfontænen.<br />
Den består af en enkelt lodret vandstrå-
le, der stråler op gennem de fire menneskefigurer,<br />
de fire maurere, og der kommer<br />
endnu nogle mindre stråler ud fra<br />
den stjerne, de sammen holder i hænderne.<br />
Vandets bevægelse er så behersket, at<br />
dets plasken knap kan høres.<br />
Fontænen er omgivet af fire bassiner,<br />
der tilsammen danner et kvadrat, og det<br />
er denne rolige vandflade omkring fontænen,<br />
der opleves som det vigtigste<br />
vandelement her. Der er en båd i hvert<br />
kvadrat, og bådene skulle efter sigende<br />
symbolisere sejlladsen på floden Styx<br />
over til dødsriget Hades.<br />
Domineret af cirkler og kvadrater<br />
peger rummet ingen steder hen. Det kvadratiske<br />
rum med det cirkulære centrum<br />
bliver et veldefineret sted at bare at være<br />
til. Som ved en rolig harmonisk spadseretur<br />
rundt om søen er der åbent op mod<br />
himlen. Der er i bedste renæssancestil<br />
åbent op til Gud, hvor ydmygheden over<br />
for det religiøse vises gennem formfuldendt<br />
geometrisk harmoni.<br />
Som C.Th. Sørensen så det, hævede nogle<br />
rum sig ud over naturpåvirkningen og<br />
blev til egentlig havekunst. Han tænkte<br />
på at kalde dette rum for egentlig havekunst,<br />
men gjorde det ikke. Og hvem<br />
ved, måske var det det lille twist i parterrernes<br />
pudsige forskellighed, der gjorde<br />
udslaget til, at det alligevel ikke kom i<br />
det selskab?<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
Over for den oprindelige hovedindgang<br />
er der et lille rum omgivet af høje hække<br />
og med buede bænke tilpasset rummets<br />
halvcirkulære form. Efter at have gået<br />
rundt omkring Maurerfontænen er det<br />
naturligt at fortsætte og gå et par trin op<br />
og ind i dette lille rum, standse og holde<br />
en pause. Parterret foran en ligger åbent,<br />
og kan nydes både siddende og stående.<br />
Det sidste skulle man måske ikke gøre i<br />
kardinalens tid. Som en typisk iscenesat<br />
spøg under manierismen blev der indbygget<br />
små springvand i belægningen, som<br />
ved passende lejligheder kunne aktiveres.<br />
Damerne i deres fine lange festkjoler risikerede<br />
med andre ord at få sprøjtet vand
op under skørterne. Dyserne er stadigvæk<br />
i brug, og en af dagene, jeg var der,<br />
gik det ud over en italiensk skoleklasse.<br />
Det var selvfølgelig til stor morskab, og<br />
det har det sikkert også været dengang i<br />
kardinalernes tid.<br />
Omkring det lille til tider sprøjtende<br />
rum fylder de to casinoer op på hver<br />
side, og det skaber i modsætning til det<br />
åbne horisontale parterre et fortættet<br />
rum. Opmærksomheden centreres nemt<br />
omkring midten og dermed aksen. Nu<br />
er det blevet den, der er i fokus, selvom<br />
den paradoksalt nok er fraværende her.<br />
Lige så ufremkommelig som en bjergbæk<br />
kan være på en bjergskråning, er aksen<br />
det også her. Ad to ramper føres jeg skråt<br />
videre op i haven, først væk fra aksen ud<br />
til casinoerne og derefter ind til aksen<br />
igen. Melodien er nu slået an.<br />
<br />
Et nyt sted til ophold møder mig. Lidt<br />
højere oppe kan jeg nu få mere overblik.<br />
Rummets karakter er ændret markant.<br />
Der er store trækroner foroven, som<br />
giver skygge og tæthed. Fugtigheden i luften<br />
er også helt anderledes, så opmærksomheden<br />
vendes om til denne terrasses<br />
fontæne. Det er Lysenes fontæne, som<br />
består af 70 små liftligt sprøjtende dyser.<br />
Den består af flere halvcirkler forskudt i<br />
niveauer fra hinanden, og med de mange<br />
dyser jævnt fordelt er det tilsammen så<br />
overdådigt som et lille vandfald.<br />
<br />
Den cirkulære form på fontænen leder<br />
mig rundt, væk fra aksen, og udefter til<br />
trapper, der igen fører indefter og op til<br />
det næste større plateau, hvor jeg naturligt<br />
ledes ind til et ophold i havens akse<br />
igen. Og her er det slet ikke til at finde<br />
ud af hvilken side, jeg skal kigge til.<br />
Udsigten over den nederste del af haven,<br />
byen og bjergene er fantastisk. I renæssancens<br />
ånd er der ved hjælp af perspektivet<br />
skabt dybde i udsigten. I midten af<br />
lampefontænen står et cirkulært fad, der<br />
tydeligt forbinder sig med den cirkulære<br />
maurerfontæne på det nederste plateau.<br />
Derefter vandrer blikket videre til<br />
hovedindgangen, videre til byen og ud<br />
til bjergene i landskabet. Det cirkulære<br />
fad danner et større ophold midt i de 70<br />
sprøjtende dyser. Som ved et vadested<br />
kan jeg her finde fodfæste og stå mellem<br />
vandstrålerne – hvis det dog bare var tilladt,<br />
men der er desværre en kæde for.<br />
<br />
Efter at have dvælet længe ved udsigten<br />
er det tid til at gå videre. I midten af<br />
rummet står der et aflangt kar af marmor.<br />
Formen er ikke ligefrem opsigtsvækkende.<br />
Umiddelbart lidt kedelig, men<br />
navnet på karret er mere interessant, for<br />
det kaldes kardinalens spisebord, og det<br />
er vel nok havens mest kendte element.<br />
I fordums tid sad kardinalen nemlig her<br />
med sine gæster til frokost i det fri. I karrets<br />
midte er der vand, hvor champagnen<br />
kan køles, og hænderne skylles. Fødderne<br />
kunne køles af strålerne forneden.<br />
Måske ikke altid helt frivilligt, men sikkert<br />
snarere som en del af underholdningen<br />
ved bordet. Nemlig som den typiske<br />
manieristiske iscenesættelse af samværet.<br />
På den brede kant omkring karret kunne<br />
tallerknerne stå med alskens lækkerier.<br />
Det fortælles ikke overraskende, at askese<br />
ikke var kardinalens varemærke, og<br />
hvem kunne ikke have ønsket sig at sidde<br />
med til bords til en sikkert alt andet end<br />
kedelig fest?<br />
For den ene ende af kardinalens spisebord<br />
er der den fantastiske udsigt, og<br />
for den anden ende er der et større halvcirkulært<br />
bassin, hvor vandet oppefra<br />
strømmer ud over kanten og giver en<br />
sprød plasken og en forfriskende luft<br />
midt i sommervarmen. Giganternes fontæne<br />
kaldes den. To giganter ligger i vandet<br />
med mos og lav på sig, og i al deres<br />
imponerende statelighed ser de helt<br />
magiske ud. De repræsenterer henholdsvis<br />
Arno og Tiberen/Tevere-floderne, og<br />
de er et klassisk motiv for at symbolisere<br />
venskabet mellem Rom (paven) Tevere<br />
og Firenze (Medicifamilien) Arno. Selvom<br />
Medicifamiliens magt på daværende<br />
tidspunkt har været på retur, har det sikkert<br />
stadigvæk været en nødvendig høflighedsgestus<br />
til magtens centrum om, at<br />
man ønsker fred og ikke vil prøve på at<br />
udfordre den kirkelige magt.<br />
<br />
Igen leder halvcirklen mig rundt om bassinet<br />
og udefter, væk fra aksen og hen<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
til trapper, hvor jeg denne gang ad lidt<br />
færre trin kan træde op til næste lille<br />
plateau. Igen opstår der en ny situation.<br />
Denne gang kan jeg ikke komme helt<br />
ind til aksen og nyde udsigten. Dette bliver<br />
understreget ved, at vandet flyder ud<br />
over kanten ad et lille aflangt bassin og<br />
ned mellem de to statuer. Da denne aflange<br />
form gentager sig i kardinalens spisebord,<br />
bliver jeg pludselig meget bevidst<br />
om, at jeg ikke ligesom sidst kan stå i<br />
midten af aksen og få den dybde, hvor<br />
perspektivet understreges af de formmæssige<br />
gentagelser. De aflange former<br />
ligger skævt for hinanden, fordi jeg ikke<br />
kan komme ind i aksen. Det er her manierismen<br />
igen viser sig. For efter at Filippo<br />
Brunelleschi (1377-1446) havde opfundet<br />
centralperspektivet, og den første tids<br />
beundring havde lagt sig, kom lysten til<br />
også at sætte det på spil.<br />
Et øjeblik ærgrer jeg mig over ikke<br />
at kunne komme ind i aksen, men det<br />
er kun lige indtil, jeg får kigget ned og<br />
opdager den hævede vandkaskade, der<br />
fylder aksen ud.<br />
Og opefter ses det tydeligt, hvorfor<br />
C.Th. Sørensen har kaldt den italienske<br />
have for ‘den stiliserede bjergbæk’.<br />
Oppefra strømmer vandet ud af munden<br />
på en krebs, som oprindeligt har været<br />
Kardinal Gambaras gejstlige emblem.<br />
Derefter ledes det rindende vand nedefter<br />
i gentagne bevægelser, som er der<br />
sten i bjergbækken, der i øjeblikke stopper<br />
vandet og danner rislende hvirvler og<br />
bløde bølgende strømme.<br />
Tætheden i oplevelsen understøttes af<br />
de høje hække på hver side af vandkaskaden.<br />
Her er ingen bevægelse udefter<br />
og indefter. Ad langstrakte trapper må<br />
jeg nu gå helt tæt inde ved bjergbækken.<br />
Det er alt for fristende samtidig at have<br />
hånden nede i vandet og mærke vandstrømmene<br />
mod huden.<br />
<br />
For enden af vandkaskaden er det naturligt<br />
at standse og gøre ophold på en lille<br />
afsats i aksen igen. Herfra stiger haven<br />
ikke længere i niveau. Toppen er nået.<br />
Vandskadens aflange form giver et naturligt<br />
flow i aksen. Blikket møder den strigente<br />
form i den anden ende af kaskaden,<br />
hvor vandet løber ud over kanten
og ned til Giganterne, til kardinalens spisebord,<br />
Maurerfontænen, hovedporten<br />
og ud i landskabet. Bevægelsen har på<br />
ingen måde været lineær, tværtimod, men<br />
præcis i dette punkt står det fuldstændig<br />
klart, at haven er bygget op omkring<br />
en akse.<br />
Videre kommer en enkelt vandstråle<br />
op af et fad, der samtidig også løber over.<br />
Solen skinner, og lyset glimter i vandet.<br />
Et par trin længere oppe står Delfinfontænen,<br />
der har dannet den visuelle baggrund<br />
for bjergbækken. Formen giver en<br />
stor tung fontæne, der ligesom de andre<br />
er formet af den lokale vulkansten, peperinostenen.<br />
Med sin visuelle tyngde danner<br />
den et definitivt punkt. Omgivet af<br />
hække og bænke er det et sted at slå sig<br />
ned og ikke mindst nyde efterveerne af<br />
oplevelsen, der lige har været. I blæsevejret<br />
rammer støvregnen fra fontænen<br />
mit ansigt, og det er tid til at gå videre.<br />
Fontænen blokerer udsynet nedefter, og<br />
det føles som i filmens verden, at nu er<br />
jeg kommet til ‘the point of no return’.<br />
Der er ingen vej tilbage. Her er klimaks<br />
– afslutningen er nær.<br />
<br />
Øjet møder en bjergvæg, der tydeligvis<br />
danner en definitiv afslutning på haven.<br />
To små templer dedikeret til de ni hellige<br />
muser, beskyttere af kunst og videnskab<br />
er på hver side bygget ud fra bjerg-<br />
skråningen. Symmetrisk selvfølgelig. I<br />
dette lille omfavnende rum har vandet<br />
sit udspring. Som en afslutning, eller om<br />
man vil, en begyndelse på aksen. Det kan<br />
også ses som en rejse fra livets kilde til<br />
dødens flod. Eller fra naturens udspring<br />
til kulturens guddommelige syntese.<br />
Mulighederne er flere. Omgivet af en<br />
frodighed af mos og bregner er tre væld<br />
udformet som små ansigter, hvor vandet<br />
kommer ud ad munden. Og hvad kunne<br />
være en mere meningsfuld afslutning<br />
på en manieristisk have, hvor vandet er<br />
omdrejningspunktet?<br />
<br />
Haven er i første omgang et resultat af<br />
kardinalens økonomiske overflod. Han<br />
havde store kunstneriske ambitioner om<br />
at iscenesætte en have, der var værdig til<br />
sammenligning med Villa d’Este i Tivoli<br />
og Villa Farnese i Caprarola. Det lykkedes.<br />
Både Villa Farnese, Villa Aldobrandini<br />
og Villa Lante har denne bjergbæklignende<br />
vandkaskade, og ofte refereres<br />
der til den, som ‘beviset’ for den stiliserede<br />
bjergbæk, og dermed at haven har<br />
inspiration fra den omgivende natur. Det<br />
er oplagt at tro, at kaskaderne har gjort<br />
udslaget, men Villa Lante er meget mere<br />
end en bjergbæklignende vandkaskade.<br />
Aksen i haven er ikke et vandets naturfænomen,<br />
for vand ‘mæanderer’. Den er<br />
et kulturelt fænomen, men den varierede<br />
bevægelse gennem forskellige rum og<br />
niveauer mæanderer. Fontænerne ligger<br />
på aksen som punkter, der giver ophold,<br />
og dermed kommer der rytme i bevægelsen,<br />
der er også det åbne over for det<br />
lukkede, det mørke og lyse, der er forskellige<br />
lyde af vand, fugtigheden i luften,<br />
små kølende vanddråber, der rammer<br />
huden. Med næsten lukkede øjne<br />
kan sansningen føles som en vandring på<br />
en skråning op langs en bjergbæk.<br />
Den aksiale have har et sjældent helhedspræg.<br />
Den bærer præg af et meget<br />
stort overskud til at jonglere med virkemidlerne.<br />
En glad leg der virker så uendelig<br />
smittende. En leg der samtidig også<br />
kan opleves som havende de naturgivne<br />
forudsætninger som sanselig grundklang.
Hvorfor har du valgt at blive arkitekt?<br />
“Jeg har altid interesseret mig for<br />
arkitektur. I min barndom flyttede vi<br />
ofte, så jeg fik tidligt et forhold til forskellige<br />
huses kvalitet. Som emigrantbarn<br />
i 50´erne og 60’erne oplevede jeg<br />
den klassiske skandinaviske modernisme,<br />
der stod for det gode, gedigne<br />
og sikre valg. Mine omgivelser kunne<br />
se meget anderledes ud. Jeg byggede<br />
modernistiske villaer i lego og legede på<br />
mange byggelegepladser. En skolepraktik<br />
med rørpen tog dog pusten fra mig –<br />
og der skulle gå mange år, før jeg gik til<br />
optagelsesprøve på arkitektskolen. Nu<br />
håber jeg på 25 gode år i branchen.”<br />
Hvad er det bedste og sværeste ved at<br />
være arkitekt?<br />
“Det udfordrende og sjoveste er at få<br />
tingene til at ‘gå op’. Jeg har lige oplevet<br />
det i forbindelse med mit afgangsprojekt<br />
om DSB’s centralværksteder, der i<br />
dag er stort set tømte for deres oprindelige<br />
funktioner: Projektet havde sit<br />
helt eget drive, som om det ville vaskes<br />
frem. Som et sammenhængende industrianlæg,<br />
anlagt i årtiet umiddelbart<br />
før første verdenskrig, er det enestående.<br />
Wenck havde klare intentioner, og<br />
takket være de relativt få ændringer er<br />
bygningerne og anlæggets ånd næsten<br />
intakt. Det er et stort tænkt projekt, der<br />
fortjener en stille løsning.”<br />
Hvad vil du gerne beskæftige dig med?<br />
“Restaurering, transformation af<br />
ældre bygninger eller bygningskomplekser.<br />
Det nye skal tilføre det eksisterende<br />
noget, det ikke havde forinden.<br />
Jeg er fascineret af de arkitekter, som<br />
kan håndtere dette møde. Kvalitet er<br />
altafgørende. Jeg drømmer om at være<br />
del af en mindre tegnestue og indgå i<br />
et godt funderet team – gerne med stor<br />
aldersspredning.”<br />
Hvilken arkitekt beundrer du mest?<br />
“Jeg beundrer SAANA’s arbejder. Skolen<br />
i Zollvereins næsten sfæriske kvaliteter<br />
kalder på det gotiske kirkerum,<br />
og skalaen føles sublim. Arkitektur skal<br />
have ånd. Vi bygger betydningsfulde<br />
rum.”
Det er snarere myte end realitet, at den<br />
danske arkitektuddannelse er langt mere<br />
kunstnerisk i sin tilgang til arkitektur<br />
end uddannelserne i Norge og Sverige.<br />
Derimod adskiller den danske arkitektuddannelses<br />
selvopfattelse sig markant.<br />
Det mener rektor for Arkitektskolen Aarhus,<br />
Staffan Henriksson, og han peger på<br />
nogle af de forskelle, der er årsag til, at<br />
den danske arkitektuddannelse tillægges<br />
højere status end arkitektuddannelserne i<br />
vores skandinaviske broderlande:<br />
“Arkitektuddannelsen i Danmark<br />
hører under Kulturministeriet. Her tillægges<br />
arkitekturen høj prestige og samfundsstatus,<br />
og landet har en lang arkitekturtradition<br />
bag sig. I Norge og<br />
Sverige har man ikke den samme arkitekturtradition,<br />
og de svenske og norske<br />
arkitekter uddannes primært på tekniske<br />
højskoler. Dertil kommer, at Sverige er en<br />
stærk industrination, hvor det typisk er<br />
de store entreprenører, som har den primære<br />
indflydelse på byggeprocessen. I<br />
Danmark har man derimod tradition for<br />
at tildele arkitekten rollen som projektleder<br />
gennem hele byggeprocessen.”<br />
<br />
Staffan Henriksson vil ikke afvise, at den<br />
danske arkitektuddannelse måske har et<br />
højere fagligt niveau end uddannelserne<br />
i nabolandene. Derudover er den danske<br />
arkitektuddannelse bredere:<br />
“Den danske arkitektuddannelse dækker<br />
et bredere felt end de norske og<br />
svenske. Den inkluderer fx restaurering,<br />
design og byplanlægning. Derfor har<br />
arkitektstuderende i Danmark også lettere<br />
ved at forme en selvstændig og unik<br />
profil, hvilket kan være en fordel – også i<br />
jobmæssige sammenhænge.”<br />
“I Danmark lægger man mere vægt på,<br />
at projekterne bliver flot præsenteret og<br />
formidlet. Og det konceptuelle fokus er<br />
nok årsag til, at mange danskere vinder<br />
projekter i udlandet. På den anden side<br />
risikerer man, at projekterne bliver overfladiske<br />
– og det kan have uheldige konsekvenser,”<br />
forklarer Staffan Henriksson,<br />
som dog holder fast i, at forskellene mellem<br />
de nordiske arkitektuddannelser er<br />
beskedne.<br />
“Dér, hvor man ser de største forskelle,<br />
er i forholdet til det øvrige udland, hvor<br />
mange arkitektuddannelser vel ofte er en<br />
kombination af en ingeniør- og en arkitektuddannelse.”
“Study Architecture or Design in Copenhagen”<br />
står der på forsiden af den<br />
brochure, som fra 2009 skal lokke<br />
udenlandske studerende til Karch’s internationale<br />
kandidatuddannelser.<br />
“Uddannelserne etableres på studieafdelingerne<br />
for bygningskunst og design,<br />
og vi har allerede nu efterspørgsler fra<br />
udlandet, selvom man først kan søge<br />
optagelse fra foråret 2009. Den største<br />
udfordring bliver nok at lokke danske<br />
studerende til uddannelsen,” fortæller<br />
Rasmus Levy, der er international koordinator<br />
ved Karch.<br />
Den internationale master er nemlig<br />
ikke alene møntet på udenlandske studerende.<br />
Det går også ud på at give de danske<br />
studerende mulighed for at tilegne sig<br />
flere interkulturelle kompetencer – og se<br />
arkitekturen i et nyt perspektiv.<br />
<br />
Ved at udbyde engelsksprogede uddannelsesforløb<br />
er Karch kommet med på<br />
den vogn af uddannelser, som ønsker at<br />
skabe et internationalt uddannelsesmiljø<br />
– også kaldet Internationalisation at<br />
Home (IaH). Og det lyder logisk og ligetil,<br />
når chef for Studieforvaltningen på<br />
Karch, Peter Arne Sørensen, og international<br />
koordinator Rasmus Levy begejstret<br />
fortæller om skolens internationalise-<br />
ringsplaner, men problemefrit er det ikke<br />
at indføre IaH. Den største udfordring er<br />
at omstille danske lærere til at undervise<br />
på engelsk – med risiko for, at det går ud<br />
over kvaliteten. Derfor vil skolen tilbyde<br />
engelskundervisning til de danske lærere<br />
og gå på jagt efter udenlandske undervisere.<br />
<br />
Kontorchef Martin Overgaard fra Cirius,<br />
som bla er ansvarlig for markedsføring<br />
af danske videregående uddannelser<br />
i udlandet, ved nøjagtig, hvad det er, der<br />
karakteriserer det danske uddannelsessystem,<br />
og han har i sommeren 2008 været<br />
med til at lancere en nyt dansk uddannelsesbrand:<br />
“Think, Play and Participate”.<br />
De tre ord dækker ifølge Morten<br />
Overgaard over unikke danske uddannelsesværdier,<br />
som de færreste lande kan<br />
matche: “Brandet opsummerer essensen<br />
af de værdier, der karakteriserer den danske<br />
uddannelsesmodel, som fx problemorientering,<br />
selvstændighed, aktiv deltagelse,<br />
uformelt læringsmiljø, innovation,<br />
teamwork, dialog og en eksperimenterende<br />
tilgang.”<br />
Det kan både Peter Arne Sørensen og<br />
Rasmus Levy nikke genkendende til. Problemet<br />
er blot, at ikke alle udenlandske<br />
studerende ser disse værdier som noget<br />
positivt. Ansvaret for egen læring og den<br />
løse danske studiestruktur kan virke<br />
nærmest angstfremkaldende i visse kulturer<br />
– og det er bla en af de barrierer, som<br />
skal overvindes, hvis bla Karch skal have<br />
held til at sælge sig selv over for udlandet.
Kreativitet og kunstnerisk tilgang versus<br />
teknik og konstruktionsformer. Sådan<br />
beskriver Nora Fossum fra Norge og<br />
Rebecca Zelwak fra Sverige det valg, de<br />
begge stod overfor, da de traf beslutningen<br />
om, at de ville studere i Danmark<br />
– og ikke i deres hjemlande. Og for<br />
Rebecca lå valget lige for:<br />
“Teknik og konstruktionsmåder kan<br />
man lære om ved at læse i en bog – det<br />
gælder derimod ikke for kreativitet og<br />
evnen til at skabe. Jeg valgte de tekniske<br />
højskoler i Sverige fra, fordi jeg ville<br />
beskæftige mig med den kunstneriske<br />
del.”<br />
Rebecca mener, at den kunstneriske tilgang<br />
er en styrke, og det til trods for, at<br />
kritiske ryster i Danmark mener, at teknologi<br />
og bygningskonstruktion er en<br />
mangelvare i den danske arkitektuddannelse<br />
– en kritik, som Nora er mere lydhør<br />
overfor:<br />
“Jeg har altid interesseret mig for de<br />
tekniske og teoretiske fag, og derfor ærgrede<br />
den kunstneriske tilgang mig i starten.<br />
Men jeg valgte København frem for<br />
Oslo, fordi Karch er en større skole med<br />
et mere internationalt miljø – skolen virkede<br />
mere organiseret og seriøs.”<br />
<br />
I dag får det Nora til at trække på smilebåndet,<br />
men i begyndelsen var det lidt af<br />
et kulturchok at være udsat for den uhøjtidelige<br />
tone på Karch.<br />
“Jeg glemmer aldrig første gang, jeg<br />
oplevede uenighed mellem en studerende<br />
og en underviser. Pludselig udbrød den<br />
studerende, at “det kan du fandeme ikke<br />
mene” – sådan ville en norsk studerende<br />
aldrig tale til en underviser. I dag ved<br />
jeg, at det er udtryk for engagement, når<br />
man taler sådan, og faktisk nyder jeg den<br />
tætte relation mellem undervisere og studerende.”<br />
<br />
“Den danske kultur tiltaler mig på mange<br />
måder mere end den svenske, siger<br />
Rebecca. “Danske studerende er åbne<br />
og positive – det er, som om danskerne<br />
nyder livet mere: Slap af og tag det<br />
roligt!”<br />
Nora smager på nogle af de udtryk,<br />
som hun mener, karakteriserer danske<br />
studerende.<br />
“Danske studerende er afslappede.<br />
Men det betyder ikke, at man ikke arbejder<br />
– det er attituden og det uhøjtidelige,<br />
som kendetegner skolen.”<br />
Og så er der den gensidige interesse for<br />
hinanden.<br />
“Man arbejder meget i grupper, og<br />
man interesserer sig for hinanden. Faktisk<br />
har jeg lært ligeså meget af mine<br />
medstuderende som af underviserne –<br />
og det er ikke en kritik af underviserne,”<br />
understreger Rebecca, der mener, at man<br />
som udenlandsk studerende ikke tager<br />
lige så mange ting for givet som de danske<br />
studerende.<br />
<br />
Beliggenhed, omgivelser og miljø har haft<br />
indflydelse på Noras og Rebeccas valg<br />
om at læse i Danmark. “Jeg er normalt<br />
på skolen fra kl. 9-18. Campus er som en<br />
lille landsby, hvor de fleste kender hinanden<br />
– det gør studiemiljøet intenst og stimulerende,”<br />
fortæller hun.<br />
Rebecca ser det inspirerede studiemiljø<br />
som forudsætning for skolens læringsmiljø:<br />
“Alt, hvad man beskæftiger sig med, er<br />
stort set på eget initiativ; man skal selv<br />
finde ideerne, selv sammensætte projekter,<br />
selv finde vinklen og se mulighederne.<br />
Det var svært i starten, men det afspejler<br />
nok realiteterne på tegnestuerne, så på<br />
den måde er det lærerigt.”<br />
<br />
Rebecca og Nora bliver ofte spurgt, om<br />
de vender tilbage til hhv. Sverige og Norge<br />
efter afgangen – og svaret er nej.<br />
“Danmark er min base nu. Jeg tager<br />
nok til udlandet i perioder for at arbejde<br />
– men jeg vil have base her i Danmark,”<br />
siger Rebecca.<br />
Nora er heller ikke i tvivl:<br />
“Jeg håber at finde job i Danmark,<br />
ellers rejser jeg til udlandet.”<br />
Og ifølge både nordmanden og svenskeren<br />
vælger mange andre nordiske<br />
arkitektstuderende med en dansk uddannelse<br />
også at ‘jobbe’ i Danmark. Så<br />
måske holder historierne om svenskere<br />
og nordmænd, som uddanner sig i Danmark<br />
for derefter at tage tilbage til deres<br />
hjemland for at bruge uddannelsen ikke<br />
helt vand?
Kreativitet og kunstnerisk tilgang versus<br />
teknik og konstruktionsformer. Sådan<br />
beskriver Nora Fossum fra Norge og<br />
Rebecca Zelwak fra Sverige det valg, de<br />
begge stod overfor, da de traf beslutningen<br />
om, at de ville studere i Danmark<br />
– og ikke i deres hjemlande. Og for<br />
Rebecca lå valget lige for:<br />
“Teknik og konstruktionsmåder kan<br />
man lære om ved at læse i en bog – det<br />
gælder derimod ikke for kreativitet og<br />
evnen til at skabe. Jeg valgte de tekniske<br />
højskoler i Sverige fra, fordi jeg ville<br />
beskæftige mig med den kunstneriske<br />
del.”<br />
Rebecca mener, at den kunstneriske tilgang<br />
er en styrke, og det til trods for, at<br />
kritiske ryster i Danmark mener, at teknologi<br />
og bygningskonstruktion er en<br />
mangelvare i den danske arkitektuddannelse<br />
– en kritik, som Nora er mere lydhør<br />
overfor:<br />
“Jeg har altid interesseret mig for de<br />
tekniske og teoretiske fag, og derfor ærgrede<br />
den kunstneriske tilgang mig i starten.<br />
Men jeg valgte København frem for<br />
Oslo, fordi Karch er en større skole med<br />
et mere internationalt miljø – skolen virkede<br />
mere organiseret og seriøs.”<br />
<br />
I dag får det Nora til at trække på smilebåndet,<br />
men i begyndelsen var det lidt af<br />
et kulturchok at være udsat for den uhøjtidelige<br />
tone på Karch.<br />
“Jeg glemmer aldrig første gang, jeg<br />
oplevede uenighed mellem en studerende<br />
og en underviser. Pludselig udbrød den<br />
studerende, at “det kan du fandeme ikke<br />
mene” – sådan ville en norsk studerende<br />
aldrig tale til en underviser. I dag ved<br />
jeg, at det er udtryk for engagement, når<br />
man taler sådan, og faktisk nyder jeg den<br />
tætte relation mellem undervisere og studerende.”<br />
<br />
“Den danske kultur tiltaler mig på mange<br />
måder mere end den svenske, siger<br />
Rebecca. “Danske studerende er åbne<br />
og positive – det er, som om danskerne<br />
nyder livet mere: Slap af og tag det<br />
roligt!”<br />
Nora smager på nogle af de udtryk,<br />
som hun mener, karakteriserer danske<br />
studerende.<br />
“Danske studerende er afslappede.<br />
Men det betyder ikke, at man ikke arbejder<br />
– det er attituden og det uhøjtidelige,<br />
som kendetegner skolen.”<br />
Og så er der den gensidige interesse for<br />
hinanden.<br />
“Man arbejder meget i grupper, og<br />
man interesserer sig for hinanden. Faktisk<br />
har jeg lært ligeså meget af mine<br />
medstuderende som af underviserne –<br />
og det er ikke en kritik af underviserne,”<br />
understreger Rebecca, der mener, at man<br />
som udenlandsk studerende ikke tager<br />
lige så mange ting for givet som de danske<br />
studerende.<br />
<br />
Beliggenhed, omgivelser og miljø har haft<br />
indflydelse på Noras og Rebeccas valg<br />
om at læse i Danmark. “Jeg er normalt<br />
på skolen fra kl. 9-18. Campus er som en<br />
lille landsby, hvor de fleste kender hinanden<br />
– det gør studiemiljøet intenst og stimulerende,”<br />
fortæller hun.<br />
Rebecca ser det inspirerede studiemiljø<br />
som forudsætning for skolens læringsmiljø:<br />
“Alt, hvad man beskæftiger sig med, er<br />
stort set på eget initiativ; man skal selv<br />
finde ideerne, selv sammensætte projekter,<br />
selv finde vinklen og se mulighederne.<br />
Det var svært i starten, men det afspejler<br />
nok realiteterne på tegnestuerne, så på<br />
den måde er det lærerigt.”<br />
<br />
Rebecca og Nora bliver ofte spurgt, om<br />
de vender tilbage til hhv. Sverige og Norge<br />
efter afgangen – og svaret er nej.<br />
“Danmark er min base nu. Jeg tager<br />
nok til udlandet i perioder for at arbejde<br />
– men jeg vil have base her i Danmark,”<br />
siger Rebecca.<br />
Nora er heller ikke i tvivl:<br />
“Jeg håber at finde job i Danmark,<br />
ellers rejser jeg til udlandet.”<br />
Og ifølge både nordmanden og svenskeren<br />
vælger mange andre nordiske<br />
arkitektstuderende med en dansk uddannelse<br />
også at ‘jobbe’ i Danmark. Så<br />
måske holder historierne om svenskere<br />
og nordmænd, som uddanner sig i Danmark<br />
for derefter at tage tilbage til deres<br />
hjemland for at bruge uddannelsen ikke<br />
helt vand?
Kan du pege på forskelle mellem din<br />
skole og Karch?<br />
“Den løse studiestruktur er anderledes<br />
end den, jeg er vant til. På mit<br />
universitet i New Zealand følger alle<br />
studerende de samme fag – i Danmark<br />
har man større valgfrihed. Jeg oplever<br />
heller ikke den samme konkurrence<br />
mellem de studerende som derhjemme.<br />
Måske fordi man ikke får karakterer<br />
her på skolen, og fordi man<br />
arbejder meget i grupper og er fælles<br />
om projekter og opgaver.”<br />
Hvor lang tid tager det at uddanne sig<br />
til arkitekt i New Zealand?<br />
“Man skal arbejde som arkitekt i<br />
tre år efter at have studeret på universitetet<br />
og herefter bestå en eksamen –<br />
først da kan man kalde sig arkitekt i<br />
New Zealand.”<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
Kan du pege på forskelle mellem din<br />
skole og Karch?<br />
“I Danmark er der en kort distance<br />
mellem undervisere og studerende<br />
– tænk, at man kalder hinanden ved<br />
fornavn. Der er mere samarbejde mellem<br />
de studerende, end jeg er vandt<br />
til – og frem for alt føler man sig tryg<br />
her. Man kan stole på alle.”<br />
Hvor lang tid tager det at uddanne sig<br />
til arkitekt i Tjekkiet?<br />
“I Tjekkiet tager arkitektuddannelsen<br />
seks år – det sjette år er dedikeret<br />
til den afsluttende opgave. Herefter<br />
skal man arbejde i tre år og bestå en<br />
eksamen for at opnå autorisation som<br />
arkitekt. Mange tjekkere vælger ikke<br />
at tage en autorisation og lader sig i<br />
stedet ansætte på en tegnestue, hvor<br />
indehaveren er autoriseret.”<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
Kan du pege på forskelle mellem din<br />
skole og Karch?<br />
“I Spanien kender underviserne<br />
ikke mit navn – det gør de på Karch.<br />
De spørger interesseret til én og vil<br />
gerne hjælpe. I Spanien foregår undervisningen<br />
primært via store forelæsninger,<br />
og ingen bekymrer sig, hvis<br />
man ikke møder op. Jeg er glad for at<br />
studere på Karch, men jeg savner den<br />
tekniske del – og jeg tror ikke, jeg ville<br />
kunne arbejde som arkitekt i Barcelona<br />
med en dansk arkitektuddannelse.”<br />
Hvad har overrasket dig mest?<br />
“Mange får børn under deres studier<br />
i Danmark – det er uhørt i Spanien,<br />
hvor de fleste studerende bor hos<br />
deres forældre. Måske det også skyldes,<br />
at de spanske studerende er yngre<br />
end i Danmark.”
Rentesatser<br />
i AP 2008<br />
Pensionsordninger:<br />
6,5%<br />
<br />
Opsparingsordninger:<br />
6,5%<br />
6,5%<br />
Arkitekternes Pensionskasse<br />
Lyngbyvej 20<br />
2100 København Ø<br />
Telefon 39150102<br />
Fax 39150199<br />
e-mail: post@unipension.dk<br />
www.unipension.dk
Maskinel Magasinpost<br />
ID-nr. 42475<br />
Afsender:<br />
P. J. Schmidt PortoService ApS<br />
Hjulmagervej 13, 9490 Pandrup