Udviklingen i anerkendelse af stater. - Forsvarsakademiet
Udviklingen i anerkendelse af stater. - Forsvarsakademiet
Udviklingen i anerkendelse af stater. - Forsvarsakademiet
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
FORSVARSAKADEMIET<br />
Fakultet for strategi og militære operationer<br />
VUT II-L/STK 2008/09<br />
Kaptajn John Sværke<br />
<strong>Udviklingen</strong> i <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>.<br />
Analyse <strong>af</strong> udviklingen i stats<strong>anerkendelse</strong>skriterierne med Kosovo og Taiwan som cases
Abstract<br />
UKLASSIFICERET<br />
The purpose of this thesis was to analyse whether there has been a development in the recognition<br />
of states <strong>af</strong>ter 1990.<br />
Reference framework has been the declaratory theory, based on the principle of effectiveness, in<br />
which a state meets the state criteria as following:<br />
(a) permanent population;<br />
(b) defined territory;<br />
(c) government; and<br />
(d) independence<br />
The thesis has established that the effective government is no longer a necessity, as long as the<br />
prospect of an effective government is existing.<br />
The motherland’s accept of secession is also not a requirement, if there are arguments in favor of<br />
secession anyway.<br />
In addition, there are two additional new criteria which have to be present in order to recognize a<br />
new country, namely:<br />
• presence of a humanitarian catastrophe,<br />
• concern of regional security<br />
The thesis conclusion also points out that recognition of states mostly is based on sui generis cases,<br />
which makes it difficult to substantiate new permanent recognition criteria for the states.<br />
1
UKLASSIFICERET<br />
Referat..................................................................................................................................................4<br />
Kapitel 1: Indledning ...........................................................................................................................6<br />
Indledning ........................................................................................................................................6<br />
Problemstilling.................................................................................................................................6<br />
Problemformulering.........................................................................................................................8<br />
Hypotese...........................................................................................................................................8<br />
Udvælgelse og kvalificering <strong>af</strong> casene.............................................................................................8<br />
Metode ...........................................................................................................................................10<br />
Hvordan specialet er blevet til .......................................................................................................11<br />
Hvilke kilder der er blevet anvendt................................................................................................11<br />
Afgrænsning...................................................................................................................................11<br />
Teori<strong>af</strong>dækning ..............................................................................................................................12<br />
Kapitel 2: Metode...............................................................................................................................14<br />
Indledning ......................................................................................................................................14<br />
Brug <strong>af</strong> internettet som informationsindhentning ..........................................................................15<br />
Kapitel 3: Empiri og analyse..............................................................................................................16<br />
Indledning ......................................................................................................................................16<br />
Case Taiwan...................................................................................................................................17<br />
Taiwans historie .............................................................................................................................17<br />
International court of justice-<strong>af</strong>gørelser.........................................................................................20<br />
Aktøranalyse – traktatmæssige forhold .........................................................................................20<br />
Kina – traktater i forhold til Taiwan ..........................................................................................20<br />
USA – traktater i forhold til Taiwan ..........................................................................................21<br />
Japan – traktater i forhold til Taiwan.........................................................................................22<br />
FN – traktater i forhold til Taiwan.............................................................................................23<br />
Øvrige internationale organisationer – traktater i forhold til Taiwan ........................................23<br />
Centrale aktørers udtagelser...........................................................................................................24<br />
Kina – centrale aktørers udtagelser............................................................................................24<br />
USA – centrale aktørers udtagelser............................................................................................25<br />
Japan – centrale aktørers udtagelser...........................................................................................27<br />
FN – centrale aktørers udtagelser...............................................................................................28<br />
Øvrige lande – analyse ud fra udtagelser...................................................................................29<br />
Case Kosovo ..................................................................................................................................29<br />
International court of justice-<strong>af</strong>gørelser.........................................................................................32<br />
Aktøranalyse – traktatmæssige forhold .........................................................................................32<br />
Tyskland – traktater i forhold til Kosovo...................................................................................32<br />
England – traktater i forhold til Kosovo ....................................................................................33<br />
Frankrig – traktater i forhold til Kosovo....................................................................................34<br />
USA – traktater i forhold til Kosovo..........................................................................................34<br />
Serbien – traktater i forhold til Kosovo .....................................................................................35<br />
Rusland – traktater i forhold til Kosovo.....................................................................................35<br />
FN – traktater i forhold til Kosovo.............................................................................................36<br />
Centrale aktørers udtagelser...........................................................................................................36<br />
Tyskland – centrale aktørers udtagelser.....................................................................................36<br />
England – centrale aktørers udtagelser ......................................................................................37<br />
Frankrig – centrale aktørers udtagelser......................................................................................38<br />
USA – centrale aktørers udtagelser............................................................................................38<br />
2
UKLASSIFICERET<br />
Serbien – centrale aktørers udtagelser .......................................................................................39<br />
Rusland – centrale aktørers udtagelser.......................................................................................40<br />
FN – centrale aktørers udtagelser...............................................................................................41<br />
Sammenfatning ..........................................................................................................................41<br />
Kapitel 4: Analyse..............................................................................................................................42<br />
Case Taiwan...................................................................................................................................42<br />
Analyse: <strong>Udviklingen</strong> i <strong>anerkendelse</strong>skriterier med Taiwan som case med den konstitutive og<br />
deklaratoriske teori som referenceramme......................................................................................43<br />
Case Taiwan...............................................................................................................................44<br />
KINA..........................................................................................................................................44<br />
USA............................................................................................................................................45<br />
Japan...........................................................................................................................................46<br />
FN ..............................................................................................................................................47<br />
Samlet delkonklusion på <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> lande med den konstitutive og den deklaratoriske teori<br />
som referenceramme og Taiwan som case ....................................................................................48<br />
Case Kosovo ..................................................................................................................................49<br />
Tyskland.....................................................................................................................................49<br />
England i forhold til Kosovo......................................................................................................51<br />
Frankrig i forhold til Kosovo .....................................................................................................52<br />
USA i forhold til Kosovo...........................................................................................................52<br />
Rusland og Serbien i forhold til Kosovo....................................................................................53<br />
FN i forhold til Kosovo..............................................................................................................54<br />
Samlet delkonklusion på <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> lande med den konstitutive og deklaratoriske teori som<br />
referenceramme og Kosovo som case............................................................................................55<br />
Kapitel 5: Konklusion ........................................................................................................................57<br />
Kapitel 6: Perspektivering..................................................................................................................60<br />
Litteratur- og bilagsoversigt...............................................................................................................61<br />
Litteraturoversigt............................................................................................................................61<br />
bog- eller artikelform .....................................................................................................................61<br />
Bilag 1 - Joint Communique of the United States of America and the People's Republic of China<br />
........................................................................................................................................................63<br />
Joint Communique of the United States of America and the People's Republic of China ............63<br />
Bilag 2 Membership for Taiwan in Fund.......................................................................................64<br />
Bilag 3 – Resolution 2758..............................................................................................................65<br />
Bilag 4 - Obamas brev vil præsident Ma .......................................................................................66<br />
Bilag 5 – President Chen Shui-bian's Letter to UN Secretary-General Ban Ki-moon ..................67<br />
Bilag 6 - Minister James C.F. Huang's Letter to UN Secretary-General Ban Ki-moon ................68<br />
Bilag 7 - PRESSEMITTEILUNG NR.: 51 ....................................................................................69<br />
3
Referat<br />
UKLASSIFICERET<br />
Historisk set er <strong>stater</strong> blevet til ud fra den stærkes ret. De lande eller folk, der har formået at<br />
tilkæmpe sig et territorium og fastholde det, er ad åre blevet anerkendt som stat. Danmarks grænser<br />
har op igennem historien være noget foranderlige, for så i 1920 endeligt at falde på plads.<br />
Efter at USA løsrev sig fra England, opstod tanken om, at når en stat er løsrevet fra moderlandet og<br />
er effektivt virkende, er det at betragte som en stat. Effektivitetskriteriet blev det grundlæggende<br />
princip for <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>, og det er det, der <strong>af</strong>spejler sig i Montevideokonventionen fra<br />
1933.<br />
Af Montevideokonventionens artikel 1 fremgår det, at stat er en stat, når den opfylder følgende<br />
kvalifikationer:<br />
1. En permanent befolkning,<br />
2. et fast defineret territorium,<br />
3. en effektiv virkende regering og<br />
4. evnen til at indgå relationer med andre <strong>stater</strong>.<br />
Eftersom disse kriterier er fastsat i 1933, kunne man formode, at der var sket en udvikling siden da.<br />
Formålet med specialet var derfor at analysere, om der var sket en udvikling i <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong><br />
efter 1990 – og i givet fald hvilken.<br />
1990 blev valgt som skæringsdato, fordi <strong>anerkendelse</strong>rne <strong>af</strong> de tidligere jugoslaviske republikker<br />
kom efter denne dato. Særligt Kosovo var interessant, fordi mange i det internationale samfund har<br />
stillet spørgsmålstegn ved det legitime i Kosovos u<strong>af</strong>hængighedserklæring og den efterfølgende<br />
<strong>anerkendelse</strong>, der fulgte <strong>af</strong> 56 lande. Kosovo kunne derfor være eksponent for eventuelt nye<br />
<strong>anerkendelse</strong>skriterier <strong>af</strong> <strong>stater</strong>.<br />
Et eksempel for en før-1990-<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> en stat er Taiwan. Landet opfylder<br />
Montevideokonventionen og den deklaratoriske teoris effektivitetsprincip, men landet er ikke<br />
anerkendt i verdenssamfundet <strong>af</strong> andet end 23 små og ubetydelige <strong>stater</strong>.<br />
Specialets problemformulering blev derfor med udgangspunkt i et tocasestudie med Taiwan og<br />
Kosovo at undersøge:<br />
Er sket en udvikling i <strong>anerkendelse</strong>skriterierne <strong>af</strong> <strong>stater</strong> i nyere tid, og i så fald hvilken?<br />
Til at undersøge dette blev følgende analysemetode anvendt:<br />
Hvad er der <strong>af</strong> relevante:<br />
1. FN-traktater i forhold til de to lande,<br />
2. International court of justice-<strong>af</strong>gørelser,<br />
3. traktater, der var indgået vedrørende landets selvstændighed,<br />
4. centrale aktørers udtagelser.<br />
4
UKLASSIFICERET<br />
Casen Taiwan viste, at selvom landet opfylder de normale <strong>anerkendelse</strong>skriterier og i en periode har<br />
været medlem <strong>af</strong> FN, er landet ikke blevet anerkendt, primært <strong>af</strong> to faktorer:<br />
1. Hensynet til den regionale sikkerhed. Kina opfatter Taiwan som en del <strong>af</strong> Kina, til trods for at<br />
det har h<strong>af</strong>t en selvstændig befolkning, territorium og regering side 1945. Kina henholder sig til<br />
FN-resolution 2758 fra 1971, som bortviser Taiwans leder Chiang Kai-shek og hans<br />
repræsentanter fra FN. Man forholder sig ikke til et eventuelt taiwanesisk medlemskab <strong>af</strong> FN.<br />
Kina har mere elle mindre indirekte benyttet sin militære dominans til at true andre lande fra at<br />
anerkende Taiwan som selvstændig nation.<br />
2. Det andet forhold, der har gjort sig gældende, er hensynet til økonomi. De lande, der tidligere<br />
har anerkendt Taiwan som selvstændig stat, herunder USA, er sprunget fra undervejs.<br />
Økonomien har været en væsentlig faktor i det spil.<br />
De koblinger, man kunne forvente at finde i en case som Taiwan i forhold til folkeretten og<br />
sædvaneretten, fortaber sig i ovenstående realpolitiske betragtninger.<br />
Casen Kosovo viste, at der lå to væsentlige faktorer til grund for landets <strong>anerkendelse</strong>:<br />
1. tilstedeværelsen <strong>af</strong> en humanitær katastrofe i landet,<br />
2. og ønsket om en stabil region i Europas baghave.<br />
En yderligere væsentlig pointe i forhold til Kosovo er, at de lande, der havde anerkendt Kosovo,<br />
samstemmende udtalte, at <strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Kosovo ikke var et eksempel til efterfølgelse.<br />
Konklusionen på specialet er, at der ser ud til at være sket en udvikling i <strong>anerkendelse</strong>skriterierne på<br />
baggrund <strong>af</strong> de to cases. De nye <strong>anerkendelse</strong>skriterier kunne se sådan ud:<br />
1. En permanent befolkning<br />
2. Et defineret territorium<br />
3. En effektiv regering eller udsigten til en effektiv regering inden for en overskuelig årrække.<br />
4. Som udgangspunkt u<strong>af</strong>hængighed fra moderlandet, hvilket dog kan fraviges, hvis andre<br />
tungtvejende argumenter taler herfor.<br />
5. Tilstedeværelsen <strong>af</strong> en humanitær katastrofe.<br />
Det står imidlertid samtidigt klart, at mange faktorer vil være unikke fra det ene tilfælde til det<br />
andet, hvilket gør det vanskeligt at opstille en endegyldig teori, endsige beskrive universelle regler<br />
for <strong>anerkendelse</strong>r <strong>af</strong> <strong>stater</strong>. De nye <strong>anerkendelse</strong>skriterier kan måske derfor bedst benyttes som<br />
indikatorer for <strong>anerkendelse</strong>sprocessen, mens den udslagsgivende stemme <strong>af</strong>gøres <strong>af</strong> den<br />
realpolitiske virkelighed.<br />
5
Kapitel 1: Indledning<br />
Indledning<br />
UKLASSIFICERET<br />
Dannelse <strong>af</strong> <strong>stater</strong> er historisk set sket ud fra den stærkes ret. Det land, man var i stand til at erobre<br />
og fastholde, var ens stat. Alexander den store (d. 323), Hunnerkongen Atilla (d.543) og de nordiske<br />
vikingers erobring er blot en lille gruppe, som er eksponent for den måde at danne <strong>stater</strong> på frem til<br />
år 1000 e.v.t. – eller som Thukydid udtrykker det: ”the strong do what they have the power to do<br />
and the weak accept what they have to accept”.<br />
Fra 1000-1500 e.v.t. kom der en konsolidering <strong>af</strong> de tidlige middelalderlige fyrstendømmer, og<br />
stændersamfund, som så gik over i den moderne fyrstestats etablering efter den westfalske fred i<br />
1648. Danmark går i 1864 fra at være en helstat til at blive nationalstat, og i det øvrige Europa er<br />
der begyndt at komme skred i dannelsen <strong>af</strong> national<strong>stater</strong> efter den franske revolution i 1789-99.<br />
På den anden side <strong>af</strong> Atlanten har den amerikanske u<strong>af</strong>hængighedskrig ført til, at den britiske hær er<br />
kastet ud <strong>af</strong> landet, og i 1776 erklærer USA u<strong>af</strong>hængighed. 2 år efter anerkender Frankrig den nye<br />
stat som selvstændigt folkeretssubjekt. Anerkendelsen giver anledning til en konflikt mellem<br />
England og Frankrig. Løsrivelse fra moderlandet har normalt kun kunnet foregå med dettes accept,<br />
men England må i 1783 erkende, at USA de facto er løsrevet fra England, og anerkender USA. Den<br />
franske tanke om, at når en stat er løsrevet fra moderlandet og er effektivt virkende, er det at betragte<br />
som en stat, bliver det senere effektivitetskriterium, som er det grundlæggende princip for<br />
<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>. Det er det, der <strong>af</strong>spejler sig i Montevideokonventionen fra 1933.<br />
Problemstilling<br />
Efter anden verdenskrig bestod verden <strong>af</strong> ca. 50 <strong>stater</strong>; i dag er tallet på mere end 190. Løsrivelses-<br />
og separatistbevægelser samt nationale og etniske mindretal arbejder ihærdigt jorden over på at<br />
forøge førnævnte tal. Kurdere og palæstinenser er et folk uden en stat. Fælles for disse grupper er, at<br />
de ønsker deres egen stat.<br />
Folkeretten regulerer forholdene mellem <strong>stater</strong>. I den præmis ligger også, at <strong>stater</strong> findes og er<br />
erkendte som <strong>stater</strong> <strong>af</strong> det øvrige verdenssamfund. Ellers gør det det selvsagt noget svært at regulere<br />
forholdet imellem dem. Hvis en stat skal indgå et retligt forhold til en anden stat, eksempelvis<br />
medlemskab <strong>af</strong> EU, NATO, FN, er det normalt betinget <strong>af</strong>, at den er anerkendt som stat (2)<br />
Traditionelt er en stat blevet defineret ud fra Montevideokonventionens artikel 1 fra 1933. Denne<br />
konvention definerer en stat således: 1<br />
”The state as a person of international law should possess the following qualifications:<br />
1 Montevideokonventionens artikel 1 fra 1933<br />
6
UKLASSIFICERET<br />
(a) permanent population;<br />
(b) defined territory;<br />
(c) government; and<br />
(d) capacity to enter into relations with the other states.”<br />
Endvidere fremgår det <strong>af</strong> artikel 3 at: ”The political existence of the state is independent of<br />
recognition by the other states.". Dette betyder at staten eksisterer hvad enten, andre <strong>stater</strong><br />
anerkender den eller ej. Mere herom under <strong>af</strong>snittet om den deklaratoriske teori (side 9).<br />
Konventionen indeholder dog ikke garanti for <strong>anerkendelse</strong>, da der ikke er nogen form for<br />
automatik i det internationale samfund.<br />
Montevideokonventionen var et forsøg fra Franklin D. Roosevelt side for at vende opfattelsen <strong>af</strong>, at<br />
USA stod for en ”Yankeeimperialisme”; en politik, som primært blev ført under præsident Hoover.<br />
Montevideokonventionen bliver underskrevet <strong>af</strong> 19 lande. Det skal i denne sammenhæng<br />
bemærkes, at det kun er amerikanske lande, der underskrevet konventionen. 2<br />
Montevideokonventionen er derfor ikke umiddelbart bindene for de lande, der ikke har<br />
underskrevet den; men konventionen bliver ofte lagt til grund for <strong>af</strong>gørelser i det internationale<br />
samfund.<br />
Et <strong>af</strong> de nyere eksempler, hvor Montevideokonventionen er blevet fulgt, er Badinterkommissionen,<br />
som blev nedsat i forbindelse med Jugoslaviens sammenbrud. 3 Badinterkommissionen følger<br />
Montevideokonventionen i sin definition <strong>af</strong> en stat: ved at have et territorium, en befolkning, og en<br />
politisk myndighed.<br />
Under retssagen mod Serbiens forhenværende præsident Slobodan Milosevic blev staten defineret<br />
ud fra Montevideokonventionen. 4 Konventionen er derfor en kodifikation <strong>af</strong> eksisterende normer og<br />
principper inden for international lov. Som sædvaneret bliver konventionen derfor også gældende<br />
for ikke kun de underskrivende lande, men for alle aktører i international ret, og konventionen er<br />
accepteret som en del <strong>af</strong> international sædvaneret.<br />
Umiddelbart kunne man antage, at <strong>stater</strong>, der opfyldte Montevideokonventionen, ville blive<br />
anerkendt – modsat <strong>stater</strong>, der ikke opfyldte dem.<br />
Som verden har set ud efter 2. verdenskrig er der en del lande, der opfylder<br />
Montevideokonventionens 4 punkter, dog uden at blive anerkendt som en suveræn stat. Nogle <strong>af</strong><br />
disse <strong>stater</strong>, eksempelvis Kosovo og de øvrige republikker fra det tidligere Jugoslavien er blevet<br />
anerkendt som <strong>stater</strong> <strong>af</strong> medlemslandende i EU og kan derfor indgå retligt samarbejde med de<br />
øvrige lande i EU.<br />
2 Stater der har underskrevet Montevideokonventionen er følgende: Honduras, USA, El Salvador, Den Dominikanske<br />
Republik, Haiti, Argentina, Venezuela, Uruguay, Paraguay, Mexico, Panama, Guatemala, Brasilien, Ecuador,<br />
Nicaragua, Colombia, Chile, Peru, Cuba<br />
3 Perspectives on International Law <strong>af</strong> Nandasiri Jasentuliyana.<br />
4 Judicial supplement nr. 50 side 15<br />
7
UKLASSIFICERET<br />
Hvad gør så, at nogen nationer, der kommer med i puljen i <strong>af</strong> nationer, som opfylder<br />
Montevideokonventionens punkter, blot bliver i puljen, mens andre bliver anerkendt som suveræne<br />
<strong>stater</strong>?<br />
Det kan derfor forekomme mærkeligt, at Taiwan, som opfylder effektivitetskriteriet, ikke er<br />
anerkendt <strong>af</strong> FN, mens Kosovo, som er holdt sammen <strong>af</strong> det internationale samfund, er i gang med<br />
en <strong>anerkendelse</strong>sproces i FN 5 .<br />
Der er ikke siden Montevideokonventionen formuleret en definition for, hvornår en stat er at<br />
betragte som et folkeretssubjekt. Spørgsmålet er, om Montevideokonventionen stadig er almen<br />
gældende, som den oprindeligt er formuleret, eller om der er sket en udvikling. I forbindelse med<br />
Badinterkommissionens arbejde, blev spørgsmålet, hvorvidt man ville anerkende en stat, der<br />
overtrådte menneskerettighederne, taget op. 6 Badinterkommissionen fandt ikke, at det at have<br />
effektiv kontrol over staten alene er nok til at blive anerkendt, hvis man overtræder<br />
menneskerettighederne. Ovenstående indikerer, at der er sket en udvikling i<br />
<strong>anerkendelse</strong>skriterierne. Nærværende speciale har derfor til hensigt at analysere og vurdere, om det<br />
er tilfældet.<br />
Problemformulering<br />
Er sket en udvikling i <strong>anerkendelse</strong>skriterierne <strong>af</strong> <strong>stater</strong> i nyere tid, og i så fald hvilken?<br />
Hypotese<br />
Arbejdshypotesen er, at der er sket en udvikling i <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong> – gående fra, at <strong>stater</strong><br />
tidligere blevet anerkendt som folkeretssubjekter, når de opfyldte effektivitetskriteriet, til i dag at<br />
blive anerkendt ud fra det internationale samfunds ønske om stabilitet i en given region.<br />
Endvidere kunne det tyde på, at overholdelse <strong>af</strong> menneskerettighederne har fået indflydelse på<br />
mulighed for <strong>anerkendelse</strong>. I forlængelse her<strong>af</strong> kunne det tyde på, at nationer/folk, der har været<br />
udsat for krænkelser <strong>af</strong> menneskerettighederne, har nemmere ved at blive anerkendt som<br />
selvstændig stat.<br />
Udvælgelse og kvalificering <strong>af</strong> casene<br />
For at analysere, om <strong>anerkendelse</strong>skriterierne har udviklet sig efter 1990, har jeg valgt at anvende<br />
en empirisk analyse baseret på to cases. Kravet til de to cases er for det første ret åbenlyst; nemlig at<br />
det ene er før 1990, og den anden er efter. Henset til at det er udviklingen over tid, jeg ønsker at<br />
analysere, er det andet krav, at de to cases er ens i natur og hændelsesforløb, således at det ceteris<br />
paribus kun er tidspunktet for forsøg for <strong>anerkendelse</strong>, der varierer. Problemet med ceteris paribus<br />
er, at der ikke findes to åbenlyse identiske tilfælde, der kun varierer over tid. Derfor har jeg<br />
gennemført nedenstående kvalificering <strong>af</strong> de to ønskede cases.<br />
5 http://www.un.org/apps/news/story.asp?NewsID=28492&Cr=Kosovo&Cr1=<br />
6 Perspectives on International Law <strong>af</strong> Nandasiri Jasentuliyana Side 20.<br />
8
UKLASSIFICERET<br />
Specialets fokus jf. <strong>af</strong>grænsningen er <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>, der er forsøgt løsrevet fra moderlandet,<br />
uden dettes accept. Dette giver følgende muligheder for analyseobjekter:<br />
Stat, der har forsøgt løsrivelse Moderland<br />
Tibet Kina<br />
Katanga Congo<br />
Bi<strong>af</strong>ra Nigeria<br />
Kashmir Indien<br />
Karenstaten og Shanstaten Burma<br />
Nordcypern Cypern<br />
Tamil Eelam Sri Lanka<br />
Sydsudan Sudan<br />
Somaliland Somalia<br />
Bougainville Papua Ny Guinea<br />
Kurdistan Tyrkiet/Irak<br />
Republika Srpska Bosnien-Hercegovina<br />
Tjetjenien Russiske Føderation<br />
Kosovo (Serbien-Montenegro)<br />
Abkhasien Georgien<br />
Nagorno-Kharabakh Aserbajdsjan<br />
Den Demokratiske Republik Yemen Yemen<br />
Taiwan Kina<br />
Af ovenstående liste er særligt er Kosovo særligt interessant som post-1990 som eksponent på<br />
eventuelle nye <strong>anerkendelse</strong>skriterier, idet det fra flere sider er hævdet, at <strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Kosovo<br />
er i strid med folkeretten. Fortalere for denne antagelse hævder, at Kosovo ikke er en u<strong>af</strong>hængig<br />
nation med ret til selvbestemmelse. Hvis Kosovo ikke er et særtilfælde, men udtryk for en ny<br />
praksis i <strong>anerkendelse</strong> vil det kunne åbne for en del andre nationers <strong>anerkendelse</strong>.<br />
Som repræsentant for en præ-1990-nation, der ikke er anerkendt, er Taiwan interessant. Taiwan har<br />
de facto eksisteret siden 1949. Taiwan er medlem <strong>af</strong> flere internationale organisationer, herunder<br />
WTO (dog under navnet Det Særskilte toldområde Taiwan). 26 lande har anerkendt Taiwan 7 , men<br />
landet er ikke anerkendt <strong>af</strong> nogen vestlige lande. Det er ydermere interessant, at Kina var<br />
repræsenteret i FN <strong>af</strong> Chiang Kai-sheks nationalistiske regering indtil 1971.<br />
Jf. Crawford 8 er Taiwan blevet opfattet som et specielt tilfælde og er derfor normalt ikke med på<br />
den øvrige liste ovenfor. Crawfords argumentation forholder sig til det, at både Kina og Taiwan<br />
hver især mener at have retten til det samlede Kina (dvs. Kina og Taiwan i en stat). Men betyder<br />
denne disput, at man ikke kan begynde en <strong>anerkendelse</strong>sproces, endsige anerkende Kina og Taiwan<br />
som to selvstændige <strong>stater</strong>?<br />
Da Jugoslaviens sammenbrud stod klart, om ikke andet for EU, nedsatte man en<br />
voldgiftskommission under franskmanden Robert Badinter – i daglig tale refereret til som<br />
Badinterkommissionen. Der er en ting, der er særlig interessant i forhold til Badinterkommissionen<br />
7 The Creation of States in International Law (2006) James Crawford side 210<br />
8 The Creation of States in International Law (2006) James Crawford side 197<br />
9
UKLASSIFICERET<br />
og Kina/Taiwan som case. Badinterkommissionen konkluderede nemlig i sin første udtagelse<br />
følgende, at:<br />
”The composition and working of the essential organs of the Federation (…) no longer meet the<br />
criteria of participation and representativeness inhernet in a federal State …the Arbitration<br />
Committe is of the opinion:- that the Socialist Republic of Yugoslavia is in the process of<br />
dissolution” 9<br />
Denne udtale falder 29. november 1991, mens den føderale jugoslaviske regering stadig er intakt.<br />
James Crawford 10 anerkender, at man fremskriver udviklingen i en stat, før denne er endelig kendt.<br />
I eksemplet Taiwan og Kina har forholdene nu stået uforandret siden 1949. Intet tyder på, at<br />
hverken Taiwan vil overtage magten i et samlet Kina, eller at Fastlandskina vil gøre det modsatte.<br />
Jeg anser derfor, at man jf. ovenstående kan fremskrive situationen til, at Taiwan og Kina vil blive<br />
de jura-<strong>stater</strong>, og at de siden 1994 har været de facto-<strong>stater</strong>.<br />
Jeg har endvidere valgt Taiwan og Kosovo som cases, fordi de er to kontroversielle eksempler på<br />
forsøg på statsdannelse. Taiwan, der har eksisteret som de facto-stat siden <strong>af</strong>slutningen <strong>af</strong> anden<br />
verdenskrig og har indgået stat til stats-lignende relationer lige siden, selv med Kina i begrænset<br />
omfang. Landet har desuden i en periode været medlem <strong>af</strong> FN. Alt dette til trods er landet i dag ikke<br />
anerkendt <strong>af</strong> langt de fleste medlemmer <strong>af</strong> FN, endsige medlem <strong>af</strong> FN. Kosovo er et eksempel på en<br />
stat, som er blevet anerkendt som led i at skabe regional fred, og før man endelig har kunnet tale<br />
om, at staten var effektiv.<br />
Valget med netop at bruge Taiwan og Kosovo som cases rejser det åbenlyse problem, om de to<br />
cases er repræsentative for <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong> før og efter 1990. Kapitel 3 vil vise, at de er meget<br />
egnede til at belyse, hvad andre <strong>stater</strong> lægger til begrundelse for <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> andre <strong>stater</strong>. Netop<br />
hvad der ligger bag ved andre <strong>stater</strong>s <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> en stat, er kernen i specialet.<br />
Metode<br />
Teorien vedrørende statsdannelse udarbejdet efter Montevideokonventionen <strong>af</strong>dækkes og<br />
analyseres.<br />
For at kunne analysere, hvorvidt der er sket en udvikling i <strong>anerkendelse</strong>skriterierne, vil analysen<br />
tage udgangspunkt i traktater, der dækker området, med baggrund i Vienna Convention on the Law<br />
of Treaties artikel 31 og 32.<br />
Herefter med udgangspunkt i International court of justice-<strong>af</strong>gørelser i forhold til de to cases<br />
analyseres det, om der er dannet ny sædvaneret i forbindelse med <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>.<br />
Efterfølgende med udgangspunkt i relevante FN-resolutioner i forhold til de to cases, analyseres<br />
det, om de har givet anledning til en ny retspraksis.<br />
9 http://sca.lib.liv.ac.uk/collections/owen/boda/opac3.pdf<br />
10 The Creation of States in International Law (2006) James Crawford side 106<br />
10
UKLASSIFICERET<br />
Traktater indgået mellem de i specialet valgte caselande og andre lande analyseres med henblik på<br />
at <strong>af</strong>dække de interstatslige relationer, der gør sig gældende, med henblik på at analysere, hvilke<br />
forhold der har ført til en <strong>anerkendelse</strong> eller ej <strong>af</strong> landet, og hermed om der er sket en udvikling i<br />
<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>.<br />
Sluttelig analyseres relevante aktører på den internationale scene, med henblik på <strong>af</strong>dækning <strong>af</strong> om<br />
retorikken/handlinger peger i retning <strong>af</strong> nye <strong>anerkendelse</strong>skriterier for <strong>stater</strong>.<br />
Når ovenstående retspraksis er analyseret, sammenholdes det med de to valgte case, med henblik på<br />
at drage paralleller.<br />
Der er valgt en casebaseret tilgang til analysen, som vil tage udgangspunkt i Taiwan og Kosovo, jf.<br />
ovenstående motivation herfor.<br />
En perspektivering vil blive draget i forhold til <strong>anerkendelse</strong>r <strong>af</strong> nye <strong>stater</strong>.<br />
Hvordan specialet er blevet til<br />
Undervisningen på <strong>Forsvarsakademiet</strong> ud i <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> nye <strong>stater</strong> har været begrænset, og det<br />
har derfor indledningsvis været nødvendigt at læse en del faglitteratur, helt eller delvist, for at danne<br />
en referenceramme selv til <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>. Litteraturen har for det meste været meget præget<br />
<strong>af</strong> en teoretisk tilgang til emnet. Målet med specialet har netop ikke været at teoriudvikle, men<br />
udelukkende at bruge det som referenceramme i forhold til, hvordan verdens aktører har forholdt<br />
sig til Taiwan i Kosovo på det rent politisk-strategiske niveau.<br />
Det har givet anledning til en overvældende mængde søgning og læsning <strong>af</strong> originalkilder for at<br />
søge, hvad politikerne og dermed <strong>stater</strong>ne lagde til grund for <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>ne eller mangel<br />
på samme i forhold til de to cases.<br />
Hvilke kilder der er blevet anvendt<br />
Litteraturlisten fremgår <strong>af</strong> bilagene. Som beskrevet ovenfor omhandler det meste <strong>af</strong> litteraturen<br />
teorien om <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong> og har derfor ikke kunnet udfylde det behov, der har været for at<br />
finde traktater og udtagelser fra relevante politikere på strategisk niveau. Internettet er derfor blevet<br />
anvendt til at søge efter traktater og udtagelser fra de centrale aktører omkring Taiwan og Kosovo.<br />
Det rejser nogle åbenbare spørgsmål om kildekritik, som bliver behandlet under kapitel 2: Metode.<br />
Afgrænsning<br />
Henset til omfanget <strong>af</strong> specialet har jeg gjort mig følgende antagelser, som ikke vil blive gjort til<br />
genstand for yderligere <strong>af</strong>prøvning:<br />
11
• <strong>stater</strong> eksisterer<br />
• der er et internationalt samfund<br />
• der eksisterer en <strong>anerkendelse</strong>sproces og<br />
• <strong>stater</strong> er suveræne.<br />
UKLASSIFICERET<br />
Specialet antager endvidere, at Montevideokonventionens artikel fra 1933 for datiden var gældende<br />
kriterier for <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>.<br />
Specialet bygger endvidere på den præmis, at <strong>stater</strong> er at betragte som værende anerkendt, når FN<br />
har anerkendt dem. Stater, der er i gang med en <strong>anerkendelse</strong>sproces i FN, men ikke endelig<br />
anerkendt endnu, vil endvidere blive betragtet som værende en anerkendt stat.<br />
Specialet tager udgangspunkt i Montevideokonventionen, men vil ikke behandle <strong>stater</strong>, der ikke<br />
opfylder de 4 grundlæggende kriterier i Montevideokonventionen, men som er de facto-anerkendt<br />
<strong>af</strong> FN.<br />
Teori<strong>af</strong>dækning<br />
Hensigten med dette <strong>af</strong>snit er at <strong>af</strong>dække teorien vedrørende <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>, for i de<br />
efterfølgende kapitler at bruge det som referenceramme.<br />
Den konstitutive teori<br />
11 12<br />
Teorien bygger på, at <strong>stater</strong> bliver til gennem andre <strong>stater</strong>s <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> staten.<br />
Eksempel: Stat A anerkender den nye stat X, og X anerkender stat A.<br />
Men det internationale samfund består jo <strong>af</strong> flere <strong>stater</strong>, i dette eksempel også <strong>af</strong> staten B. Staten B<br />
og A har anerkendt hinanden., men stat B vil ikke anerkende stat X. Det påvirker ikke forholdet<br />
mellem stat A og B, men hvor efterlader det stat X?<br />
Eksemplet viser, at selvom stat A og eventuelt flere <strong>stater</strong> anerkender stat X, betyder det ikke, at stat<br />
B og andre <strong>stater</strong> anerkender stat X. Sagt på en anden måde; staten kan godt opstå uden<br />
<strong>anerkendelse</strong> fra andre <strong>stater</strong>, men kan ikke indgå i det internationale samfund uden <strong>anerkendelse</strong><br />
fra de øvrige <strong>stater</strong>.<br />
Betyder det så, at <strong>stater</strong>, der ikke er anerkendt <strong>af</strong> andre <strong>stater</strong>, er ”terra nullius”? Og dermed ligger<br />
åben for invasion, uden at det konflikter med folkeretten. Som udgangspunkt, nej. Retten til<br />
selvbestemmelse vil stadig efter folkeretten være gældende for befolkningen. Retten til<br />
selvbestemmelse skal dog vejes op mod ”uti possidetis”, nemlig at eksisterende grænser ligger fast,<br />
eller at en nabo har et historisk krav på territoriet, eller at den etniske befolkning i de to lande har<br />
samme baggrund (dette vil bliv gennemgået i casen om Taiwan).<br />
11 Magt og normer i international politik. Det sikkerheds- og Nedrustningspolitiske Udvalg (SNU) 1994, side 28<br />
12 Anerkendelse <strong>af</strong> <strong>stater</strong>, Per Bredholdt Christensen side 21f.<br />
12
UKLASSIFICERET<br />
Den konstitutive teori er således en teoretisk konstruktion, som ikke er blevet kodificeret i<br />
international ret eller er blevet almindelig anerkendt i international ret. Problemet med teorien blev<br />
synligt i forbindelse med Palæstina i 1990erne, hvor hen ved 100 <strong>stater</strong> havde anerkendt Palæstina<br />
som en stat. Men denne <strong>anerkendelse</strong> var og er ikke bindende for tredjelande i international ret. At<br />
Palæstina er anerkendt <strong>af</strong> ca. 100 lande, betød ikke, at Palæstina blev til en stat.<br />
Den deklaratoriske teori<br />
Teorien bygger på, at en stat er en stat, når den opfylder statskriterierne. Om den er anerkendt <strong>af</strong><br />
andre <strong>stater</strong>, har i den sammenhæng ikke betydning for, om den er en stat eller ej.<br />
Det centrale i teorien er at staten er effektivitetsprincippet. 13 Princippet dækker over at have en<br />
effektiv kontrol over staten. Den normale definition <strong>af</strong> at have effektiv kontrol er den, som <strong>af</strong>spejles<br />
i Montevideokonventionens artikel 1, som er tidligere omtalt, nemlig at der er:<br />
(a) permanent population;<br />
(b) defined territory;<br />
(c) government; and<br />
(d) capacity to enter into relations with the other states.<br />
Montevideokonventionen blev kun ratificeret <strong>af</strong> nogle lande omkring USA, men som beskrevet<br />
14 15<br />
ovenfor er den alment anerkendt som værende grundlaget for at være en effektiv stat.<br />
Ovenstående manglende traktatmæssige binding gør også, at ovenstående er åben for en vis<br />
fortolkning. Specielt punkt d) har givet anledning til debat blandt teoretikere. Argumentet er, at<br />
<strong>stater</strong> kan opfylde ovenstående kriterier, men ikke være en suveræn stat, men derimod en lydstat 16 .<br />
Derfor er punkt d) blevet omformuleret til, at staten skal være ”u<strong>af</strong>hængig”. Dette medfører så<br />
nogle andre problemer, nemlig når et land, der har været frit, for en periode bliver underlagt et andet<br />
lands styre (eksempelvis de tidligere østbloklande). Skal <strong>stater</strong>ne så fortsat anerkendes som værende<br />
selvstændige <strong>stater</strong>?<br />
Badinters voldgiftsudvalg fandt i forbindelse med sammenbruddet <strong>af</strong> Jugoslavien, at ”the conditions<br />
on which an entity constitutes a state” var defineret således: ”A state was defined by having a<br />
territory, a population, and a political authority.” Badinters voldgiftsudvalg kon<strong>stater</strong>ede endvidere,<br />
at eksistensen og forsvinden <strong>af</strong> <strong>stater</strong> var et ”question of fact”.<br />
Vurdering og validering <strong>af</strong> teorien<br />
Teorien er tænkt som referenceramme for specialet. Det er ikke specialets ambition at efterprøve<br />
teorierne, endsige validere dem, men blot at kon<strong>stater</strong>e, at teorierne bliver anvendt i de fleste<br />
lærebøger 17 og bruges som reference i forbindelse med international ret.<br />
13 Enten og eller, udgivet 1995. forfatter Ole Spiermann, side 241-248<br />
14 Anerkendelse <strong>af</strong> <strong>stater</strong>, Per Bredholdt Christensen side 34f.<br />
15 international society and the de facto state, Scoot Peeg side 26-27<br />
16 Anerkendelse <strong>af</strong> <strong>stater</strong>, Per Bredholdt Christensen side 91f.<br />
17 Se eksempelvis: Anerkendelse <strong>af</strong> <strong>stater</strong>, Per Bredholdt Christensen side 11 ff.<br />
13
Kapitel 2: Metode<br />
Indledning<br />
UKLASSIFICERET<br />
Nærværende speciale bygger på den hypotese, at der er sket en udvikling <strong>af</strong><br />
<strong>anerkendelse</strong>skriterierne for <strong>stater</strong>. Derfor undersøges og analyseres det indledningsvis, om der er<br />
givet traktatbestemte regler for <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>. Herefter analyseres det, om der er skabt en<br />
sædvaneret ud <strong>af</strong> internationale doms<strong>af</strong>gørelser, som korresponderer med – eller er i<br />
uoverensstemmelse med de foreliggende traktatbestemmelser.<br />
Langt det meste litteratur, der findes på området, beskæftiger sig med udvikling <strong>af</strong> teorier om<br />
<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>. 18 Dette giver selvfølgelig god mening, da teori er et forsøg på at konstruere<br />
en forenklet model <strong>af</strong> et område <strong>af</strong> virkeligheden. I specialet har jeg bevidst fravalgt at analysere,<br />
om der er sket en udvikling <strong>af</strong> teorier. Fravalget er sket, fordi teorier – et sammenkog <strong>af</strong><br />
virkeligheden – ikke kan sige sig fri for at bygge på nogle grundlæggende antagelser, et verdenssyn<br />
og til tider en politisk observans. Når en stat påberåber sig selvstændighed ud fra<br />
Montevideokonventionen (som Taiwan ved en del lejligheder har forsøgt sig med), er det måske,<br />
eller måske netop fordi de opfylder de kriterier konventionen opstiller. Omvendt har Taiwan ikke<br />
h<strong>af</strong>t tilsvarende travlt med at referere til ”saltvandskriteriet”, hvor et <strong>af</strong> kriterierne er, at<br />
moderlandet har givet accept på selvstændighed til den nye stat.<br />
Hensigten med mit speciale er at undersøge, om man ud fra to cases, med teorien som<br />
referenceramme, kan påvise en udvikling i, hvad der gør, at en stat bliver anerkendt som stat. Det er<br />
min tese, at denne udvikling kunne påvises ud fra ordlyden i traktater eller tilsvarende,<br />
sammenholdt med det talte ord fra centrale aktører.<br />
Jeg vil derfor gennemføre analysen ved først at sammenholde de traktater, der er indgået med<br />
henholdsvis Taiwan og Kosovo for derigennem at <strong>af</strong>dække, hvad der er lagt til grund for<br />
<strong>anerkendelse</strong>rne, for herefter at analysere, om der ud fra traktaterne kan påvises en udvikling i<br />
<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>.<br />
Tilsvarende vil de centrale aktører omkring Taiwan og Kosovo blive identificeret, og deres<br />
udtagelser vil analogt med ovenstående blive analyseret med henblik på at <strong>af</strong>dække, om der er en<br />
dagsorden for <strong>stater</strong>ne, der ikke kommer til udtryk i traktaterne.<br />
I de to ovenstående analyser vil den konstitutive og den deklaratoriske teori blive brugt som<br />
referenceramme.<br />
Indsamling <strong>af</strong> empiri<br />
Indsamling <strong>af</strong> empiri på internettet er en udfordring. Alene en søgning på ”recognition of Kosovo”<br />
og ”Recognition of Taiwan” giver over 4 millioner hits. Alene at finde, hvor de relevante<br />
informationer er, kræver en del. Herudover gælder det selvfølgelig om at være stærkt kildekritisk;<br />
hvad er valide informationer, og hvad er propaganda?<br />
18 Eksempelvis”The Creation of States in international Law <strong>af</strong> James Crawford, International Law <strong>af</strong> Antonio Cassese,<br />
eller Per Bredholt Christensens ph.d. <strong>af</strong>handling”Anerkendelse <strong>af</strong> <strong>stater</strong>”<br />
14
UKLASSIFICERET<br />
Brug <strong>af</strong> internettet som informationsindhentning<br />
En omfattende del <strong>af</strong> empirien, for så vidt angår udtagelse fra centrale aktører, vil blive hentet på<br />
internettet. Det rejser det åbenlyse problem, om informationerne er at betragte som valide eller ej.<br />
Nogle hjemmesider er bevidst lavet, så de ligner en officiel hjemmeside, men indholdet er drejet,<br />
med henblik på at opnå et politisk formål. Målet er klart at efterlade den besøgende med et indtryk<br />
<strong>af</strong> at have været på den rigtige hjemmeside, men har i virkeligheden givet den besøgende sit eget –<br />
og i forhold til den officielle hjemmeside – et andet billede <strong>af</strong> virkeligheden.<br />
NATO.ORG er et eksempel på et domænenavn, der har til hensigt at snyde. Nu tager det ikke<br />
mange sekunder at gennemskue, at denne hjemmeside ikke repræsenterer NATO, men en<br />
organisation der står for ”Nations Against Terrorist Organizations”.<br />
For at validere de informationer, jeg finder på internettet, vil proceduren være som følger:<br />
For udtagelser fundet på onlineavisers hjemmesider bliver de efterprøvet ved at finde den samme<br />
udtagelse på en anden onlineavis hjemmeside. Således bliver en udtagelse fundet på Washington<br />
post efterprøvet ved at finde den tilsvarende udtagelse på Der Spiegel. Umiddelbart kunne man<br />
finde, at man isoleret kunne have tiltro til ovennævnte aviser og ikke behøvede at efterprøve deres<br />
udtagelser.<br />
Men de indledende søgninger i empirien til næste kapitel har vist, at godt nok kunne alle udtagelser<br />
efterprøves, uden at jeg har kunnet finde citatfusk, men nogle udtagelser var taget ud <strong>af</strong> en kontekst,<br />
hvilket fordrejede billedet, så de underbyggede journalistens politiske vinkling på historien.<br />
I forbindelse med traktater bliver ovenstående metode anvendt for at efterprøve deres validitet. Med<br />
hensyn til udtagelser har det indledningsvist vist sig, at efterprøvningen var relativt nem, henset til<br />
det store udbud <strong>af</strong> onlineaviser, der tilbyder, at man søger i deres arkiver. Tilsvarende ligetil er det<br />
ikke med traktater.<br />
De traktater, som for eksempel Taiwan lægger vægt på og har offentliggjort på deres regerings<br />
officielle hjemmeside, er typisk også dem, der taler til Taiwans fordel. Tilsvarende er de ikke, for<br />
alles vedkommende, at finde på de officielle hjemmesider fra Kina.<br />
Efterprøvningen <strong>af</strong> validitet <strong>af</strong> de fundne traktater bliver gennemført ved at finde traktaten i sit hele,<br />
eller finde de centrale og anvendte dele i primært amerikanske arkiver. Eksempler på de arkiver, der<br />
umiddelbart kunne anvendes, er: ”The Legal Information Institute (LII)” 19 , ”National Security<br />
Archive” 20 og ”Library of Congress” 21 .<br />
I de tilfælde, hvor de to parter, Taiwan – Kina, og Kosovo – Serbien/Rusland, begge fremlægger<br />
samme traktat som grundlag/bevis, antages det, at traktaten findes. I de tilfælde, hvor kun den ene<br />
part fremhæver en traktat, vil en efterprøvning <strong>af</strong> traktatens ægthed blive <strong>af</strong>prøvet på samme måde<br />
som udtagelserne, i primært amerikanske arkiver.<br />
19 http://www.law.cornell.edu/<br />
20 http://www.gwu.edu/~nsarchiv/nsa/the_archive.html<br />
21 http://www.loc.gov/about/<br />
15
UKLASSIFICERET<br />
Aktuel og relevant information<br />
Både <strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Kosovo og til dels Taiwan er en i gangværende proces. Hvor centrale aktører<br />
på dagligt plan udtaler sig om situationen. Specialet har netop til hensigt at følge den udvikling i<br />
retorikken der har været og er, med henblik på at undersøge om der kan findes belæg for at der er<br />
sket en udvikling i <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>.<br />
Både Taiwan og Kosovo er i skrivende stund – primo marts 2009 – inde i, hvad man kunne kalde en<br />
kr<strong>af</strong>tig udvikling som det fremgår <strong>af</strong> empiri<strong>af</strong>snittet, kapitel 3.<br />
Jeg har derfor valgt at <strong>af</strong>slutte informationsindhentningen den 3. marts 2009 grundets<br />
<strong>af</strong>leveringsfristen for specialet. Relevante informationer efter denne dato vil derfor ikke blive<br />
medtaget i specialet.<br />
Omfanget <strong>af</strong> empiri, specielt på centrale aktører er ekstremt omfattende. Jeg har derfor besluttet mig<br />
for at tage de mest centrale udtagelser ud og bruge dem i mit speciale. Det kan give den<br />
misopfattelse, at de enkelte aktører kun overfladisk vil blive behandlet. Det er ikke tilfældet, men<br />
hensynet til specialets omfang bevirker, at kun de udtagelser, der tegner den samlede linje for et<br />
land, vil blive taget med i specialet.<br />
Kapitel 3: Empiri og analyse<br />
Indledning<br />
Formålet med dette kapitel er at analysere, om der er sket en udvikling i <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong> efter<br />
1990. Som beskrevet i kapitel 1 bliver det gennemført ud fra en tocasesanalyse ud fra eksemplerne<br />
Taiwan og Kosovo.<br />
For at kunne analysere, hvorfor Taiwan ikke er blevet anerkendt i store dele <strong>af</strong> verden, mens<br />
Kosovo modsat er det blandt de fleste vestlige lande – og ydermere er ved at blive medlem <strong>af</strong> FN, er<br />
det nødvendigt at analysere nogle centrale aktører i forhold til de enkelte lande. Aktøranalysen<br />
opdeles i to underanalyser. En, der analyserer de traktater mv., der belyser landets vej mod at blive<br />
anerkendt som stat eller mangel på samme. Den anden analyse har til opgave at analysere, hvad<br />
nøglepersoner fra de respektive lande har udtalt om de to landes mulighed for at blive selvstændige<br />
<strong>stater</strong>.<br />
Forud for aktøranalysen vil de to landes historie kort blive gennemgået for at skabe en forståelse<br />
for, hvor landet er i dag.<br />
Taiwan og Kosovo bliver i nærværende speciale konsekvent omtalt som ”<strong>stater</strong>” og ”lande”. I dette<br />
ligger ikke et udtryk for en politisk overbevisning om, om disse lande burde eller ikke burde være<br />
<strong>stater</strong>. Termerne er udelukkende anvendt for nemheds skyld.<br />
I nedenstående empiri, traktater og udtagelser er det vigtigt at holde sig for øje, at ordlyden i<br />
traktaterne og den handling landet foretager sig, ikke altid er på linje. For eksempel fastholder USA<br />
konsekvent en et-Kina-politik i traktaterne, men deres egne og udtagelser underbygger ikke<br />
konsekvent den politik.<br />
16
Case Taiwan<br />
UKLASSIFICERET<br />
For at tage den ældste case først: I det følgende bliver Taiwan gennemgået og analyseret.<br />
Navnet ”Republic of China”er det navn, der bliver anvendt om Taiwan frem til midten <strong>af</strong> 1970erne<br />
og stadig fremgår <strong>af</strong> Taiwans regerings officielle hjemmeside. Det er her vigtigt ikke at forveksle<br />
”Republic of China”med ”People's Republic of China”, som er det officielle navn for Kina.<br />
De centrale aktører omkring Taiwan er:<br />
Kina<br />
Taiwan er, <strong>af</strong>hængigt hvordan man ser på det, en løsrevet stat fra Kina. Kina har ikke ønsket at give<br />
Taiwan selvstændighed og har endvidere den mulighed at blokere FNs sikkerhedsråd for et<br />
taiwanesisk medlemskab i sin egenskab <strong>af</strong> permanent medlem <strong>af</strong> sikkerhedsrådet.<br />
USA<br />
Landet har efter anden verdenskrig, og i særdeleshed efter den kolde krigs ophør, været et <strong>af</strong> de<br />
toneangivende lande på verdensscenen. USA har samtidig også efter anden verdenskrig været i<br />
opposition til Kina på mange områder. Derfor er det interessant at analysere, om denne opposition<br />
også gælder, når det kommer til spørgsmålet om at anerkende Taiwans selvstændighed.<br />
Japan<br />
Japan har h<strong>af</strong>t besat landet i en periode fra 1895-1945. Det er interessant at analysere, om det i<br />
forbindelse med fredsslutningen efter anden verdenskrig fremgår at nogle traktater, dokumenter<br />
mv., om Taiwan anses <strong>af</strong> Japan for værende en selvstændig stat. Endelig kan det bemærkes, at<br />
meget <strong>af</strong> Taiwans eksport går til Japan.<br />
FN<br />
Hvis en stat bliver medlem <strong>af</strong> FN, må det være den ultimative blåstempling <strong>af</strong> en stat. Som det<br />
fremgår <strong>af</strong> artikel 1, stk. 4, i De Forendende Nationers Pagt:<br />
”Organisationen hviler på grundsætningen om alle dens medlemmers suveræne ligeberettigelse”.<br />
Så er man medlem <strong>af</strong> FN, er man at betragte (om ikke andet så i FNs øjne) som en suveræn stat.<br />
Øvrige internationale organisationer<br />
Medlemskab <strong>af</strong> internationale organisationer som WTO m.fl. er en indikation på, om landet i visse<br />
sammenhænge er en de facto-stat eller ikke.<br />
Taiwans historie<br />
Meget <strong>af</strong> forståelsen med problematikken mellem Kina og Taiwan, og dermed Kinas blokering <strong>af</strong><br />
<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Taiwan som selvstændig stat, kan umiddelbart søges i Taiwans og Kinas historie.<br />
Derfor en kort introduktion til Taiwans historie.<br />
17
UKLASSIFICERET<br />
I midten <strong>af</strong> 1500-tallet bliver øen Taiwan opdaget <strong>af</strong> portugisiske søfolk. I de følgende århundrede<br />
får andre søfartsnationer øje på mulighederne i landet som base for søhandelstr<strong>af</strong>ik, herunder Japan,<br />
USA, England og Kina.<br />
I 1600-tallet begynder Kina at få mere og mere indflydelse på landet. Internt i Kina er der oprør,<br />
hvilket i 1644 resulterer i, at det siddende styre i Kina flygter til Taiwan i håbet om at oprette en<br />
selvstændig stat der.<br />
I 1683 braser drømmen om et selvstændigt Taiwan i grus, og den kinesiske kejser underlægger sig<br />
Taiwan.<br />
I det 1700- og 1800-århundrede er den interne stabilitet i Taiwan meget usikker og plaget <strong>af</strong> en del<br />
oprør. På trods <strong>af</strong> den manglende de facto-kontrol med Taiwan, bliver landet udråbt som<br />
selvstændig kinesisk provins i 1885. 22<br />
Efter krigen mellem Japan og Kina i 1895 bliver en del <strong>af</strong> fredsslutningen, at Kina skal overdrage<br />
Taiwan til Japan, som har en særdeles hård kontrol med landet frem til <strong>af</strong>slutningen <strong>af</strong> anden<br />
verdenskrig i 1945. Japan bliver, som en del <strong>af</strong> denne fredsslutning, pålagt at tilbagelevere landet til<br />
Kina.<br />
General Chiang Kai-shek underskriver FN-pagten<br />
som repræsentant for Kina den 24. august 1945.<br />
Det bliver så Chiang Kai-shek’s Guomindang-tropper, der modtager landet fra Kina. Internt i Kina<br />
er der interne stridigheder, mellem Guomindang-tropperne og Maos kommunister. Dette resulterer i<br />
en borgerkrig, som i 1949 betyder, at Chiang Kai-shek og dele <strong>af</strong> hans hær flygter til Taiwan, som<br />
de udråber til selvstændig stat.<br />
Taiwan bliver dog ikke anerkendt som selvstændig stat, løsrevet fra Kina, hverken <strong>af</strong> USA eller <strong>af</strong><br />
FN. Frem til 1971 betyder det, at Taiwan er den officielle repræsentant i FN for Kina 23 . Den 25.<br />
22 Jævnfør”Treaty of Shimonoseki” http://www.taiwandocuments.org/shimonoseki01.htm<br />
23 Se endvidere Modern Introduction to international Law, seventh Revised edition side 371 ff.<br />
18
UKLASSIFICERET<br />
oktober 1971 bliver der <strong>af</strong>holdt <strong>af</strong>stemning i FN om Taiwans medlemskab, på baggrund <strong>af</strong> dettes<br />
repræsentantskab for hele Kina. Afstemningen falder med stort flertal ud til Fastlandskinas fordel,<br />
som herefter overtager Taiwans plads, mens Taiwan bliver bortvist.<br />
1. januar 1979 anerkender USA Fastlandskinas regering som værende den eneste repræsentant for<br />
Kina og genopretter normale diplomatiske forhold med Kina. Dette på bekostning <strong>af</strong> forholdet til<br />
Taiwan.<br />
I årende efter at Chiang Kai-shek kommer til Taiwan, er der ikke demokrati på øen. Først efter<br />
Chiang Kai-shek’s død og han søns overtagelse <strong>af</strong> magten begynder en meget langsom<br />
demokratiseringsproces. Da han dør i 1988, bliver magten overtaget <strong>af</strong> Lee Teng-hui, som får sat<br />
skub i demokratiseringsprocessen. Der bliver <strong>af</strong>holdt frie lokalvalg og valg til den lovgivende<br />
forsamling samt valg til præsidentembedet.<br />
I 1999 foreslår Taiwan, at De to lande (Taiwan og Kina) fremover kun skal agere i forhold til<br />
hinanden som ''special state-to-state''. 24 Dette opfatter Kina som en provokation og begynder at<br />
rasle med sablen.<br />
Ved præsidentvalget i 2000 bliver Chen Shui-bian valgt som præsident. Han havde markeret sig ved<br />
at lægge <strong>af</strong>stand til et-Kina-politikken og ønsket Taiwans selvstændighed. Efter valget bliver<br />
retorikken dog nedtonet en del. Forklaringen herpå skal muligvis søges i frygten for, at de kinesiske<br />
investeringer i Taiwans økonomi ville kunne blive kr<strong>af</strong>tig reduceret, hvis det kom til en forværring<br />
mellem Taiwan og Kina. ''I'm a peacemaker, not a troublemaker,” 25 som præsidenten udtalte<br />
umiddelbart før valget.<br />
Aktivister under Taiwans præsident Ma Ying-jeous tale ved en mindehøjtidelighed i februar 2009.<br />
I 2008 vinder Ma Ying-jeou præsidentvalget i Taiwan. Han er gået til valg på en tættere forbindelse<br />
til Kina. Den tætte forbindelse skal umiddelbart ses som tættere økonomiske forbindelser.<br />
Spørgsmålet om <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Taiwan fra Kinas side må vente for nu til fordel for landets<br />
økonomiske overlevelse. Som præsidenten udtalte 23. marts 2008, må Taiwan og Kina nu løse<br />
24 New York Times, Published: July 29, 1999<br />
25 New York Times Published: February 24, 2000<br />
19
UKLASSIFICERET<br />
deres problemer ved” using a diplomatic framework in which each side would acknowledge each<br />
other’s existence without resolving less tractable issues of sovereignty.” 26<br />
International court of justice-<strong>af</strong>gørelser<br />
International court of Justice (ICJ) behandler mellemstatslige sager, hvilket er et problem for<br />
Taiwan, som ikke er anerkendt som stat. Det er ført til, efter <strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Kosovo, at også<br />
Taiwan vil have prøvet sin sag ved ICJ. Den eneste mulighed, Taiwan har, er at få et venligtsindet<br />
land til at rejse problematikken i ICJ. 27 Ved specialets <strong>af</strong>slutning var sådant et forsøg ikke <strong>af</strong>prøvet.<br />
Aktøranalyse – traktatmæssige forhold<br />
Som gennemgået ovenfor kan det forekomme mærkeligt, at Taiwan, der de facto har været medlem<br />
<strong>af</strong> FN, og sågar som repræsentant for et samlet Kina, i dag ikke er medlem eller endeligt anerkendt<br />
<strong>af</strong> den vestlige verden. Det er derfor i den sammenhæng nødvendigt at undersøge, hvad der<br />
traktatmæssigt ligger til grund herfor ud fra en aktøranalyse som beskrevet ovenfor.<br />
Kina – traktater i forhold til Taiwan<br />
Kina hæfter sig ved primært en FN-resolution, når det kommer til spørgsmålet om Taiwans<br />
selvstændighed, nemlig resolution 2758 (XXVI) 28 fra 1971.<br />
Vejen til vedtagelse <strong>af</strong> resolution 2758 var ikke så ligetil. Af artikel 3 i FN-chartret fremgår det, at:<br />
”The original Members of the United Nations shall be the states which, having participated in the<br />
United Nations Conference on International Organization at San Francisco, or having previously<br />
signed the Declaration by United Nations of 1 January 1942, sign the present Charter and ratify it<br />
in accordance with Article 110.”<br />
Ovenstående benyttede 17 medlemslande <strong>af</strong> FN til at få generalforsamlingen til at tage spørgsmålet<br />
op om, hvem der var ”originale medlemmer” på vegne <strong>af</strong> Kina.<br />
Kina fremfører, at de ”… since 1949 been refused by systematic maneuvers the right to occupy the<br />
seat to which it is entitled ipso jure Ipso jure” 29 30 .<br />
Et flertal tegner sig for at vedtage, at Kina skal overtage Taiwans plads i FN. I oktober 1971<br />
forsøger USA at få ændret ordlyden i forslaget til, at det er Chiang Kai-shek, der skal bortvises fra<br />
FN. Forslaget åbner den mulighed, at Taiwan fortsat er medlem, samtidig med at Kina genindtager<br />
sin plads. Forslaget bliver ikke vedtaget, og senere i oktober bliver resolution 2758 vedtaget.<br />
26 New York Times Published: March 23, 2008<br />
27 http://www.taipeitimes.com/News/editorials/archives/2007/09/03/2003377035<br />
28 http://daccessdds.un.org/doc/RESOLUTION/GEN/NR0/327/74/IMG/NR032774.pdf?OpenElement<br />
29 http://www.absoluteastronomy.com/topics/UN_General_Assembly_Resolution_2758<br />
30 Ipso jure: direkte oversat ”som i kr<strong>af</strong>t <strong>af</strong> gældende lovgivning.”<br />
20
UKLASSIFICERET<br />
Kina har herefter ikke ændret standpunkt; resolution 2758 er gældende, og enhver anfægtelse <strong>af</strong>, om<br />
tiden ikke er løbet fra den, og at forholdende siden vedtagelsen er forandret, bliver taget ilde op <strong>af</strong><br />
kineserne.<br />
Udenrigsministeriets talsmand Qin Gang fastholder på et pressemøde 9. marts 2006 at ”Taiwan is an inalienable part of<br />
the territory of the People's Republic of China, and recognizes that the People's Republic of China is the sole legal<br />
government of China”<br />
Kineserne er <strong>af</strong> den faste overbevisning, at Taiwan er en del <strong>af</strong> Kina, og det er et spørgsmål om tid,<br />
før de vender hjem til Kina. Det forhold, at Taiwan de facto siden anden verdenskrig har eksisteret<br />
som selvstændig stat, forholder kineserne sig ikke (officielt) til.<br />
USA – traktater i forhold til Taiwan<br />
USA holdning har været, at der kun var et Kina. Indledningsvis anerkendte USA Taiwan som<br />
repræsentant for et samlet Kina. Senere indgik USA en <strong>af</strong>tale med Mao om at give (fastlands)Kina<br />
pladsen i FN i stedet for Taiwan, jf. det ovenfor beskrevne.<br />
Efterfølgende anerkender USA både Taiwan og Kina. Denne holdning bliver der gjort op med i<br />
1979, hvor USA udsender et kommuniké, hvor det fremgår <strong>af</strong> punkt 7 at: ”The Government of the<br />
United States of America acknowledges the Chinese position that there is but one China and<br />
Taiwan is part of China.” 31 . USA anerkender altså Kinas holdning til Taiwanspørgsmålet.<br />
Senere på året i 1979 vedtager kongressen ”Taiwan Relations Act”, hvor USAs præsident og<br />
kongressen trækker deres officielle <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Taiwan tilbage. 32<br />
31 Joint Communique of the United States of America and the People's Republic of China, bilag 1<br />
32 Citat: ”The President having terminated governmental relations between the United States and the governing<br />
authorities on Taiwan recognized by the United States as the Republic of China prior to January 1”Sec. 3301 under<br />
21
UKLASSIFICERET<br />
Ud fra resten <strong>af</strong> loven fremgår det, at USA opfordrer Kina og Taiwan til at finde en fredelig løsning.<br />
Selvom den formelle <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Taiwan bliver trukket tilbage, er resten <strong>af</strong> loven en indirekte<br />
<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Taiwan som stat. USA gør også Kina kr<strong>af</strong>tigt opmærksom på, at Taiwan har ret til<br />
at forsvare sig selv 33 , og at USA vil støtte landet med våbenleverancer. 34<br />
Ovenstående tilbagekaldelse <strong>af</strong> en de jure-<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Taiwan og en erstatning med en de facto<strong>anerkendelse</strong><br />
skal ses i lyset <strong>af</strong> USAs ønske om en tilnærmelse til Kina på bekostning <strong>af</strong> en lille<br />
ridse i lakken i forholdet til Taiwan.<br />
To år senere vedtager kongressen et forslag, hvor USA opfordrer International Monetary Fund<br />
(IMF) til at optage Taiwan. 35<br />
Japan – traktater i forhold til Taiwan<br />
I 1874 bliver en <strong>af</strong>tale mellem Japan og Kina underskrevet, nemlig ”Engagement Between Japan<br />
and China Respecting Formosa” 36 . Af <strong>af</strong>talen fremgår det, at japanske statsborgere er blevet dræbt<br />
på Formosa (oprindelige navn for Taiwan). Kompensationen for disse drab dækkes <strong>af</strong> den kinesiske<br />
regering. Disse krav blev gjort gældende mod Kina, da Japan opfattede Formosa som en del <strong>af</strong><br />
Kina.<br />
Efter anden verdenskrig skal Japan <strong>af</strong>stå Taiwan til Kina som en del <strong>af</strong> fredsslutningen. I<br />
fredsslutningen fremgår det <strong>af</strong> artikel 3, at ”… their claims, including debts, against Japan and its<br />
nationals, shall be the subject of special arrangements between the Government of the Republic of<br />
China and the Government of Japan…” 37 .<br />
1 1972 bliver der udsendt et kommuniké, som i sin artikel 3 fastholder ovenstående holdning, hvor<br />
det fremgår at ”The Government of the People's Republic of China reiterates that Taiwan is an<br />
inalienable part of the territory of the People's Republic of China. The Government of Japan fully<br />
understands and respects this stand of the Government of the People's Republic of China” 38 .<br />
I 1998 udsender Kina og Japan et fælles kommuniké om partnerskab og fred. Kommunikéet og<br />
mødet, der førte op til det, havde til formål at styrke primært de økonomiske bånd og garantere<br />
hinanden fred. På et punkt er de to lande ikke helt enige i spørgsmålet om Taiwan. På den en side<br />
anerkender Japan, at der kun er ét Kina. På den anden side fastholder japanerne, at ”Japan will<br />
continue to maintain its exchanges of private and regional nature with Taiwan”. Så økonomi går<br />
Title 22 - Foreign Relations and Intercourse under Chapter 48 - Taiwan Relations.<br />
http://www.taiwandocuments.org/tra01.htm<br />
33 section 3301 under Title 22 - Foreign Relations and Intercourse under Chapter 48 - Taiwan Relations.<br />
http://www.taiwandocuments.org/tra01.htm<br />
34 Sec. 3301 under Title 22 - Foreign Relations and Intercourse under Chapter 48 - Taiwan Relations.<br />
http://www.taiwandocuments.org/tra01.htm<br />
34 section 3301 under Title 22 - Foreign Relations and Intercourse under Chapter 48 - Taiwan Relations.<br />
http://www.taiwandocuments.org/tra01.htm<br />
35 United States Code Title 22 Chapter 7 Section 286v Bilag 2<br />
36 Engagement Between Japan and China Respecting Formosa. http://www.taiwandocuments.org/1874treaty.htm<br />
37 Treaty of Peace between the Republic of China and Japan. http://www.taiwandocuments.org/taipei01.htm<br />
38 Joint Communique of the Government of Japan and the Government of the People's Republic of China<br />
http://www.mofa.go.jp/region/asia-paci/china/joint72.html<br />
22
UKLASSIFICERET<br />
forud for en de jure-<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Taiwan, men den økonomiske samhandel med Taiwan gør, at<br />
man opretholder en de facto-<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Taiwan. 39<br />
FN – traktater i forhold til Taiwan<br />
Taiwan var indtil 1971 repræsentant for Kina i FNs generalforsamling. Problematikken var som<br />
tidligere omtalt, at Chiang Kai-sheks regering var flygtet fra Fastlandskina ud på Taiwan, hvorfra<br />
han og hans regering hævdede, at de var de retmæssige repræsentanter for et samlet Kina.<br />
FN tog side i sagen med resolution 2758 <strong>af</strong> 25. oktober 1971 som siger, at: ”Recognizing that the<br />
representatives of the Government of the People's Republic of China are the only lawful<br />
representatives of China to the United Nations and that the People's Republic of China is one of the<br />
five permanent members of the Security Council,” 40<br />
Resolutionen slutter med: ”and to expel forthwith the representatives of Chiang Kai-shek from the<br />
place which they unlawfully occupy at the United Nations and in all the organizations related to it.”<br />
Ovenstående resolution efter ikke meget tvivl om FNs holdning i 1971. Men nu efter næsten fire<br />
årtier, hvor Taiwan de facto har vist sin levedygtighed som selvstændig stat, kunne man forledes til<br />
at tro, at FN havde skiftet holdning til Taiwanspørgsmålet.<br />
I 2007 besluttede Taiwan at ansøge FN om medlemskab. Reaktionen fra Kinas side udeblev ikke,<br />
og den 16. august 2007 svarede Kina FNs generalsekretær Mr. Ban Ki-moon, at: ”Any attempt to<br />
distort or even deny the authority and validity of resolution 2758 is futile.” 41<br />
Øvrige internationale organisationer – traktater i forhold til Taiwan<br />
Til trods for at Taiwan ikke er anerkendt som stat <strong>af</strong> langt de fleste lande i verdenssamfundet, har<br />
landet formået at blive optaget i et antal internationale organisationer, hvor medlemmerne normalt<br />
er <strong>stater</strong>, heriblandt:<br />
• WTO. Taiwan kunne dog ikke optages under dette navn, men under ”Separate Customs<br />
Territory of Taiwan, Penghu, Kinmen and Matsu”. Resultatet blev nu det samme; de er de<br />
facto-medlem, uanset navnet.<br />
• The Asian Development Bank (ADB), under navnet “Chinese Taipei”.<br />
• The International Olympic Committee, under navnet “Chinese Taipei”.<br />
39 Japan - China Joint Declaration On Building a Partnership of Friendship and Cooperation for Peace and<br />
Development http://www.mofa.go.jp/region/asia-paci/China/visit98/joint.html<br />
40 FN-resolution 2758 (XXVI), bilag 3<br />
41 Kinas brev til FN vedr. spørgsmålet om Taiwan, http://www.china-un.org/eng/xw/t357129.htm<br />
23
UKLASSIFICERET<br />
Fastlandskina har formået at holde Taiwan ude <strong>af</strong> en del organisationer, herunder WHO, men henset<br />
til at sygdomme ikke har den store respekt for, om det breder sig i et land, der er anerkendt eller ej,<br />
har Taiwan h<strong>af</strong>t en tæt tilknytning til organisationen og udveksler løbende informationer med den.<br />
Samlet set agerer internationale organisationer over for Taiwan, som var det en stat.<br />
Centrale aktørers udtagelser<br />
I nedenstående <strong>af</strong>snit vil der blive gennemført en analyse som den ovenstående gennemførte. Her<br />
vil udtagelser fra centrale aktører fra de enkelte lande blive analyseret.<br />
Kina – centrale aktørers udtagelser<br />
I forbindelse med valget på Taiwan i 2000 udtalte det kinesiske Taiwankontor, at: ”There is only<br />
one China in the world, and Taiwan is an inseparable part of Chinese territory. The election of a<br />
new leader in Taiwan can not change the fact that Taiwan is part of Chinese territory.” 42 , og han<br />
fortsatte: ”"Taiwan independence”in whatever form will never be allowed.” 43<br />
Ovenstående udtagelser ser karakteristisk for alle udtagelser, der er kommet fra Kina. Der bliver<br />
ikke åbnet for selv den mindste mulighed for at genoverveje, om Taiwan burde, nu eller senere,<br />
blive en selvstændig stat.<br />
.<br />
Kinas premierminister Wen Jiabao.<br />
Kinas premierminister, Wen Jiabao, udtalte ved<br />
det kinesiske parlaments åbning i 2007, at: ”We<br />
will unite with Taiwanese compatriots in firm<br />
opposition to all forms of secessionist activities<br />
such as calls for Taiwanese independence<br />
through legislation.” 44 Kina fastholder fortsat<br />
en ikke<strong>anerkendelse</strong>spolitik <strong>af</strong> Taiwan. Igen<br />
spøger økonomien i baggrunden. Udtagelsen<br />
bevirkede et øjeblikkeligt dyk i Taiwans<br />
aktiemarked, som ikke var at se på de øvrige<br />
aktiemarkeder<br />
Kina er bekendt med lighederne mellem Kosovos og Taiwans skæbne og er derfor meget<br />
agtpågiven over for, hvordan det internationale samfund reagerer over for Kosovo; i særdeleshed<br />
når det er Taiwan, der anerkender Kosovo som selvstændig stat. Reaktionen fra Kinas side kom<br />
42 http://www.fmprc.gov.cn/eng/wjdt/2649/t15789.htm<br />
43 http://www.fmprc.gov.cn/eng/wjdt/2649/t15789.htm<br />
44 The Guardian. Monday 5 March 2007<br />
24
UKLASSIFICERET<br />
prompte med en udtagelse fra en talsmand: ”It is known to all that Taiwan, as a part of China, has<br />
no right and qualification at all to make the so-called recognition.” 45<br />
Listen <strong>af</strong> ovenstående type udtagelser er lang, og retorikken varierer ikke meget fra gang til gang.<br />
Der bliver ikke åbnet så meget som en kattelem for, at Taiwan bliver selvstændigt.<br />
USA – centrale aktørers udtagelser<br />
I 50erne og årtierne frem er USA repræsenteret på Taiwan med militære styrker, og den<br />
amerikanske syvende flåde patruljerer fra tid til anden i strædet mellem Kina og Taiwan.<br />
Situationen for USA på Taiwan i 50erne og årtierne frem er præget <strong>af</strong> frygt for, at de sovjetiske<br />
kommunister skal overtage Taiwan med militær magt. Derudover er det amerikanske forhold til<br />
Taiwan også præget <strong>af</strong> økonomisk samhandel. USA ønsker at bevare det gode forhold til Taiwan og<br />
samtidigt udbygge venskabet til Kina.<br />
I 2003 blev nogen <strong>af</strong> de tidligere hemmeligstemplede arkiver fra 70erne åbnet og frigivet, hvilket<br />
giver en unik mulighed for at få indblik i ikke kun, hvad nogle <strong>af</strong> de centrale aktører offentligt<br />
udtalte, men hvad der reelt var den dybereliggende forklaring i deres udtagelser.<br />
De mest centrale personer i USAs politik i 70erne er præsident Richard Nixon og USAs nationale<br />
sikkerhedsrådgiver Henry A. Kissinger. I februar 1972 <strong>af</strong>holder Nixon og Kissinger et flere dage<br />
langt møde med Kinas præsident Chou En-Lai i Peking. Mødets officielle indhold er USA-Kinarelationer,<br />
men store dele <strong>af</strong> mødet angår Taiwanspørgsmålet. 46<br />
Præsident Richard Nixon og præsident Chou En-Lai<br />
Nixons holdning til Taiwanspørgsmålet var indledningsvis, at han havde 5 grundholdninger<br />
(sammenfattet og forkortet): 47<br />
1. Der er kun et Kina, og Taiwan er en del <strong>af</strong> det.<br />
2. USA vil ikke støtte nogen form for taiwanesisk løsrivelsesbevægelse.<br />
45 http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/7250764.stm<br />
46 Memorandum of conversation, 22 February 1972, bilag XX side 5<br />
47 Memorandum of conversation, 22 February 1972, bilag XX side 5<br />
25
UKLASSIFICERET<br />
3. USA vil bruge sin indflydelse til at holde Japan ude <strong>af</strong> Taiwan.<br />
4. USA vil støtte en fredelig løsning på Taiwanspørgsmålet og vil ikke støtte, at Taiwan vender<br />
tilbage til Kina ved hjælp <strong>af</strong> militære midler.<br />
5. USA vil arbejde på at normalisere forholdet til Kina og erkender, at Taiwanspørgsmålet er<br />
en barriere for at opnå dette.<br />
I løbet <strong>af</strong> møderne de næste dage åbner Nixon op for de reelle motiver, han har vedrørende Taiwan;<br />
om ikke andet de motiver, han ønsker, at Kina skal få at vide.<br />
Sammenfattende anser han det ikke muligt, at han i sin første valgperiode kan imødekomme Kinas<br />
ønske om, at USA anerkender Kinas ret til Taiwan: ”(I) will not give the … the opponents ... the<br />
opportunity to gang up and say in effekt that the American President went to Peking and sold<br />
Taiwan down the river…” 48<br />
Kinas præsident er forstående for det argument, men slår fast, at Kina nu har ventet i 20 år på en<br />
<strong>af</strong>klaring og maksimalt kan vente på at få spørgsmålet <strong>af</strong>klaret i Nixons næste valgperiode. Nixon er<br />
enig i betragtningen.<br />
I bund og grund er Nixons største problem, hvordan man formulerer, at USA anerkender Kinas ret<br />
til Taiwan, uden det skader ham indenrigspolitisk: ”… find (a) language which will meet your need<br />
(Kinas præsident) yet does not stir up the animals so much that they gang up on Taiwan and therby<br />
torpedo our initiative”.<br />
Nixon var ikke fuldstændig klar til at <strong>af</strong>skrive Taiwan, men villig til at gå langt i forhold til at opnå<br />
et tættere forhold til Kina, samtidig med at man holdt Sovjetunionen uden for indflydelse i<br />
regionen.<br />
Som omtalt tidligere bryder USA under præsident Carter med den hidtidigt officielle politik og<br />
anerkender Kina som værende repræsentant for Taiwan og Kina. I starten <strong>af</strong> præsident George W.<br />
Bushs valgperiode er der ikke formuleret en særlig Taiwanpolitik 49 ud over Et-Kina-politikken, men<br />
under et tv-interview med ABC News april 2001 udtaler præsidenten, at USA vil “do whatever it<br />
takes to defend Taiwan” 50 . I forlængelse her<strong>af</strong> fortsætter præsidenten: “At the same time, we support<br />
the one-China policy, and we expect the dispute to be resolved peacefully” 51 .<br />
48 Memorandum of conversation, 22 February 1972, bilag XX side 7<br />
49 Se endvidere Breaking the China-Taiwan Impasse, Donald S. Zagoria, side 201-203<br />
50 TIME Wold Wednesday, Apr. 25, 2001, http://www.time.com/time/world/article/0,8599,107642,00.html<br />
51 CNN insidepolitic April 25, 2001 http://archives.cnn.com/2001/ALLPOLITICS/04/25/bush.taiwan.03/<br />
26
UKLASSIFICERET<br />
Umiddelbart et lille udsving i den ellers ret faste amerikanske kurs, og både TIME Wold og CNN<br />
tolker den første udtalelse som en måske ikke helt gennemtænkt retorik fra en nyvalgt præsident.<br />
USAs nyvalgte præsident Barack Obama, skrev i maj 2008 et brev til Taiwans nyvalgte præsident<br />
MA: ”Your election is the latest step in consolidating a democracy that has advanced over the last<br />
two decades” og fortsætter ”… I support the support the”one China”policy of the United<br />
States…” 52 og slutter med ”I will do all that I can to support Taiwan's democracy in the years<br />
ahead.”<br />
USA støtter officielt en et-Kina-politik, hvilket blandt andet fremgår <strong>af</strong> en pressemeddelelse<br />
udsendt september 2008, hvor det fremgår, at ”we do not support membership for Taiwan in<br />
organizations that require statehood such as the UN” 53 , men senere i samme pressemeddelelse<br />
støtter USA Taiwans observatørrolle i Verdenssundhedsforsamlingen (WHA).<br />
Japan – centrale aktørers udtagelser<br />
Japan skiftede på samme måde som USA fra at anerkende Taiwan til en ikke<strong>anerkendelse</strong> i 1972.<br />
Denne politik er næsten blevet fastholdt til i dag. Japan (udenrigsminister Nobutaka Machimura) og<br />
USA (forsvarsminister Donald Rumsfeld) <strong>af</strong>holdte i februar 2009, et møde vedrørende<br />
sikkerhedsforholdene i Taiwanstrædet.<br />
Det er første gang, at USA og Japan udsender en fælles erklæring. Erklæringen adresserer Kinas<br />
militære magt i regionen, som kan ”tilt the balance of the Taiwan Strait”. 54<br />
52 Bilag XX brev til Ma, bilag 4<br />
53 USUN PRESS RELEASE # 239(08) September 17, 2008<br />
54 http://www.chinadaily.com.cn/english/doc/2005-02/20/content_417717.htm<br />
27
UKLASSIFICERET<br />
Forsvarsminister Donald Rumsfeld og udenrigsminister Nobutaka Machimura<br />
Særligt interessant er det, at det er første gang, de to parter udsender en fælles erklæring. Det er<br />
specielt interessant, når fokus retter sig mod sikkerhed i regionen. Talsmanden for Japan udtalte<br />
efter mødet, at: ”I don't think there will be any expression of concern but we'll simply point out that<br />
Taiwan is one of the major issues to be dealt with if Japan and the United States consider mid-term<br />
and long-term strategic objectives for peace and stability in North Asia” 55 .<br />
Ovenstående er en interessant udvikling. For kun lidt over et år siden var Japans officielle holdning<br />
noget mere forbeholden, hvor Japans premierminister Yasuo Fukuda udtalte følgende på baggrund<br />
<strong>af</strong> Taiwans ansøgning om medlemskab <strong>af</strong> FN: ”We don't want a situation in which Taiwan's<br />
referendum leads to tensions between [the two sides].” 56<br />
Premierministeren fulgte op med, at han havde sendt en forsikring til Kina om, at Japan ikke ville<br />
støtte nogen form for løsrivelse <strong>af</strong> Taiwan, og at de støttede en et-Kina-politik<br />
FN – centrale aktørers udtagelser<br />
Den 1.1 2007 overtog Ban Ki-moon fra Sydkorea den magtfulde position som FNs generalsekretær.<br />
Senere samme år, den 19. juli, fremsendte Taiwans præsident Chen Shui-bian 57 en ansøgning om<br />
medlemskab <strong>af</strong> FN. Brevet blev returneret <strong>af</strong> generalsekretæren selv gennem hans talsmand med<br />
beskeden, at det ”could not be received” 58 . Underforstået; generalsekretæren ville ikke behandle<br />
ansøgningen yderligere.<br />
Det første brev blev den 26. juli 2007, hvor Taiwans udenrigsminister gør opmærksom på, at ”only<br />
the Security Council and the General Assembly with the authority to discuss and decide on UN<br />
55 http://www.chinadaily.com.cn/english/doc/2005-02/19/content_417662.htm<br />
56 http://www.taipeitimes.com/News/front/archives/2007/12/29/2003394696<br />
57 Chen Shui-bian, Taiwans præsidents ansøgning om optagelse i FN, Bilag 5<br />
58 The Wall Street Journal 13. august 2007http://online.wsj.com/public/article/SB118696621693795613.html<br />
28
UKLASSIFICERET<br />
membership applications” 59 . Svaret fra generalsekretæren, igen igennem talsmanden, var, at ”at a<br />
press conference in California on July 27, Mr. Ban observed that”the position of the United<br />
Nations is that Taiwan is part of China.” 60<br />
En interessant udtagelse, når man sammenholder den med hans tilgang til Kosovocasen, hvor han<br />
om Kosovos mulige selvstændighed udtaler, at det er ”up to states, not the UN secretariat” 61 at<br />
anerkende et nyt land.<br />
FN’s generalsekretærs ikkepositive holdning over for Taiwans <strong>anerkendelse</strong> vil kunne forhale<br />
processen, men dog ikke stoppe den.<br />
Øvrige lande – analyse ud fra udtagelser<br />
I det ovenstående er de centrale aktører blevet behandlet. Bevæger vi os ud i yderkanten <strong>af</strong><br />
aktørfeltet, er billedet det samme som ovenstående. Støtten til Kina contra støtten til Taiwan er<br />
skiftet fra, at kun 23 <strong>stater</strong> havde diplomatiske forbindelse med Beijing, til i dag over 170 <strong>stater</strong>.<br />
Modsat er det gået for Taiwan, hvor støtten er svundet ind til 23 små og ofte ubetydelige nationer.<br />
Senest er Costa Rica i 2007 skiftet side fra at anerkende Taiwan til at oprette diplomatiske<br />
forbindelser med Beijing og bryde båndende med Taiwan. Costa Ricas præsident udtalte i den<br />
britiske avis The Guardian, at: ”… the decision was driven by economic considerations… It is an<br />
act of elemental realism.” 62 Costa Ricas handel med Kina er tidoblet siden 2001, hvilket Taiwans<br />
udenrigsminister, James Huang, mente var grunden til skiftet i forhold til Taiwan. 63<br />
Billedet viser generelt en faldende støtte til en <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Taiwan som selvstændig nation siden<br />
konfliktens udbrud.<br />
Samlet analyse på ovenstående vil blive gennemført i kapitlet 4.<br />
Case Kosovo<br />
Kosovo vil konsekvent blive stavet Kosovo, hvilket er den serbiske stavemåde. Det er også den<br />
stavemåde, de fleste vestlige medier anvender. Dagbladet Politiken anvender dog konsekvent den<br />
albanske stavemåde, nemlig Kosova. Der ligger ikke nogen politisk holdningstilkendegivelse fra<br />
specialet side ved anvendelse <strong>af</strong> navnet Kosovo, blot at det er den mest almindelige, samt at det er<br />
den betegnelse, der anvendes i den officielle oversættelse <strong>af</strong> Kosovos u<strong>af</strong>hængighedserklæring.<br />
De centrale aktører omkring Kosovo<br />
59<br />
Taiwans udenrigsminister James C.F. Huang svar til FN den 26. juli Bilag 6<br />
60<br />
The Wall Street Journal 13. august 2007http://online.wsj.com/public/article/SB118696621693795613.html<br />
61<br />
http://www.timesonline.co.uk/tol/news/world/europe/article3392492.ece?token=null&offset=12&page=2<br />
62 The Guardian. Friday 8 June 2007<br />
63 The Guardian. Friday 8 June 2007<br />
29
UKLASSIFICERET<br />
Kosovos placering i Europa bevirker, at EU er en oplagt central aktør i forhold til Kosovo.<br />
Imidlertid formår EU ikke altid at tale med en stemme, hvilket tydeligt er kommet til udtryk ved<br />
eksempelvis ved det franske nej til forfatningstraktaten i maj 2005, Irlands nej til Lissabontraktaten<br />
samt <strong>af</strong> listen <strong>af</strong> danske forbehold. EUs stemme er naturligt nok summen <strong>af</strong> de enkelte lande. Derfor<br />
må en aktøranalyse i forhold til Kosovo bero på nogle centrale toneangivende lande inden for EU<br />
samt <strong>af</strong> nogle centrale lande uden for EU med en åbenlys interesse i Kosovo.<br />
De centrale aktørlande i forhold til Kosovo er blevet identificeret som følgende:<br />
• Tyskland, Frankrig og England<br />
Landene er meget markante i europæisk økonomi og sikkerhedspolitik.<br />
• USA<br />
Verdens hegemon og toneangivende for mange <strong>af</strong> dets allierede. Endvidere er USA<br />
interessant i dette speciale, fordi det både har spillet en aktiv rolle i forbindelse med Taiwan<br />
og Kosovos vej til selvstændighed.<br />
• Serbien<br />
Landet påberåber sig, at Kosovo er en provins, der uden moderlandets accept (Serbien) har<br />
løsrevet sig i strid med folkeretten.<br />
• Rusland<br />
Landet støtter Serbien i betragtningen om det illegitime i Kosovos løsrivelse. Endvidere er<br />
Rusland en central aktør på Balkan.<br />
Kosovos historie<br />
Som i Taiwancasen er spørgsmålet, hvorvidt Kosovo bør være et selvstændigt land eller ej, ikke så<br />
sort eller hvidt. For <strong>af</strong>hængigt <strong>af</strong>, hvornår man tager <strong>af</strong>sæt i historien, vil man kunne finde<br />
argumenterer for, at det hhv. altid har været selvstændigt og under besættelse <strong>af</strong> diverse fremmede<br />
magter. Disse besættelsesmagter kunne også med en vis ret hævde, at de har krav på landet. På<br />
samme måde, som Danmark gjorde krav på Slesvig og Holsten, selvom de aldrig har været en del <strong>af</strong><br />
Danmark, men en del <strong>af</strong> den danske helstat. For at belyse dette problem vil Kosovos historie kort<br />
blive gennemgået her.<br />
Fra oldtiden var der to folkeslag, serberne og albanerne. Her stopper så enigheden blandt serbere,<br />
albanere, historikere og personer, der prøver at tilpasse historien til egen fordel.<br />
Albanerne mener, at de nedstammer fra illyrerne, som sammen med grækerne var et <strong>af</strong> de ældste<br />
folkeslag på disse kanter <strong>af</strong> Balkan. Efterhånden kom serberne, mere eller mindre sivende, ind i<br />
landet i det 6. og 7. århundrede.<br />
Serberne er ikke overraskende uenige i ovenstående udlægning og mener, at de var de fastboende i<br />
landet, da albanerne kom til landet fra det nuværende Albanien også i det 6. og 7. århundrede.<br />
Ud fra et arkæologisk og historisk synspunkt kan ingen <strong>af</strong> ovenstående udlægninger bekræftes<br />
endegyldigt.<br />
30
UKLASSIFICERET<br />
I år 1000 var Kosovo den nordlige grænsestat i det byzantinske rige og nabostat til det serbiske<br />
kongerige mod nord.<br />
I det 12. og 13. århundrede kom Kosovo ind i det serbiske rige og kom til økonomisk set at udgøre<br />
drikr<strong>af</strong>ten i det serbiske rige. I det 13. århundrede blev Kosovo tillige det religiøse centrum i det<br />
serbiske rige. En del klostre og kirker blev opført <strong>af</strong> serberne i Kosovo; hvorfor serberne trækker på<br />
myten om det serbiske ur-land)<br />
I 1389 bliver landet invaderet <strong>af</strong> tyrkerne, og den 28. juni 1389 står den muslimske hær over for<br />
den kristne serbiske hær på Solsortesletten. Den serbiske hær taber slaget eftertrykkeligt og må<br />
efterfølgende sværge troskab til tyrkerne.<br />
Jomfru hjælper en såret ridder ved slaget på Kosovo<br />
polje, maleri fra det 19. århundrede<br />
Landet bliver opkaldt efter slagmarken (Kosovo<br />
Polje = Solsortesletten). Denne hændelse er til<br />
trods for det svigende nederlag noget meget<br />
centralt i serbernes selvopfattelse; myten om<br />
serberne, der må kæmpe for landet (Kosovo).<br />
I perioden, der følger, er der en del krige og<br />
alliancer, der ikke var til serbernes fordel, og de<br />
etniske spændinger på begge sider stiger.<br />
Albanerne vil på den ene side have et<br />
selvstændigt Albanien, hvorunder Kosovo skal<br />
høre. Dette er, samtidig med at de bliver mere<br />
og mere klemt i Kosovo <strong>af</strong> serberne, som ikke<br />
har glemt deres ”forræderi”.<br />
I 1912 er der igen krig på Balkan; denne gang for at fordrive tyrkerne en gang for alle. Albanerne<br />
er hurtige og benytter lejligheden til at erklære det nuværende Albanien for selvstændigt. Det<br />
uheldige i den sammenhæng er, at der er ca. 800.000 albanere, der befinder sig andetsteds på<br />
Balkan, herunder i Kosovo.<br />
Efter 1. verdenskrig kommer Kosovo ind i det storserbiske kongerige sammen med Kroatien og<br />
Slovenien.<br />
I 1974 får Kosovo en form for selvstyre, men hverken formelt eller reelt bliver det en selvstændig<br />
republik inden for Jugoslavien. Serberne frygter nu mere og mere, at Kosovo er ved at forsvinde fra<br />
moderlandet.<br />
I 1989 anmoder Kosovos parlament om at ophæve Kosovos selvstyre. Beslutningen om denne<br />
anmodning var under kr<strong>af</strong>tig pres fra de serbiske myndigheder. I perioden blev der gennemført<br />
kr<strong>af</strong>tige udrensninger <strong>af</strong> albanske embedsmænd om enten kunne vælge at underskrive en erklæring<br />
om loyalitet til Serbien eller blive fyret, hvilket de fleste blev. Der bliver fra albansk side dannet et<br />
skyggeparlament, som udråber Kosovo som selvstændig stat. Det er dog kun Albanien, der<br />
anerkender denne stat.<br />
1 1999 bryder fredsforhandlingerne sammen efter 4 års borgerkrig mellem kosovoalbanske<br />
separatister (UCK) og det daværende Jugoslavien. NATO beslutter i 1999 at gennemføre luftangreb<br />
31
UKLASSIFICERET<br />
mod serbiske militære mål. Luftangrebne medfører, at Serbien accepterer en våbenhvile, og en<br />
NATO-styrke bliver indsat som fredsbevarende styrke (uden FN-mandat).<br />
I 2002 bliver der <strong>af</strong>holdt præsidentvalg i Kosovo, og Ibrahim Rugova (albaner) bliver valgt. Som<br />
premierminister bliver Bajram Rexhepi (baggrund fra UCK) valgt.<br />
I 2006 bliver Fatmir Sejdiu (albaner) valgt som præsident efter Ibrahim Rugovas død.<br />
17. februar 2008 godkender Kosovos parlament en u<strong>af</strong>hængighedserklæring.<br />
15. juni 2008 bliver Kosovos forfatning stadfæstet i parlamentet, og de grundlæggende institutioner<br />
oprettes.<br />
International court of justice-<strong>af</strong>gørelser<br />
I forbindelse med Kosovos selvstændighedserklæring indgav Serbien sagen for FN, da Serbien ikke<br />
fandt, at Kosovos selvstændighed var overens med folkeretten. 8. oktober 2008 vedtog FNs<br />
generalforsamling at indhente juridisk rådgivning i International court of justice (ICJ) 64<br />
desangående. ICJ er ved specialets <strong>af</strong>slutning ikke kommet frem til en udtagelse.<br />
Aktøranalyse – traktatmæssige forhold<br />
Tyskland – traktater i forhold til Kosovo<br />
Tyskland anerkender Kosovos selvstændighed den 20. februar 2008. Som det fremgår <strong>af</strong> de<br />
efterfølgende landes <strong>anerkendelse</strong>r, er det foregået ved et officielt brev til Kosovos præsident. Der<br />
forelægger således ikke en endelig traktat, som overskriften på nærværende kapitel lægger op til.<br />
Den 20. februar 2008 udsender den tyske regering pressemeddelelse nr. 51, hvori følgende fremgår:<br />
”Die förmliche Anerkennung sowie die Erklärung der Bereitsch<strong>af</strong>t zur Aufnahme diplomatischer<br />
Beziehungen erfolgen durch ein Schreiben des Bundespräsidenten an den kosovarischen<br />
Präsidenten.” 65<br />
Det er interessant at se på den begrundelse, der bliver lagt til grund for <strong>anerkendelse</strong>n, og i særlig<br />
grad hvorfor det skal være en hurtig <strong>anerkendelse</strong>. Det fremgår <strong>af</strong> pressemeddelelsen, at:<br />
”Die Bundesregierung ist – zusammen mit einer Vielzahl von Partnern in der EU, aber auch<br />
darüber hinaus – der Überzeugung, dass eine rasche Anerkennung der Republik Kosovo durch eine<br />
möglichst große Anzahl von Staaten geeignet ist, dauerh<strong>af</strong>te Stabilität für die gesamte Region zu<br />
64 http://www.un.org/News/Press/docs/2008/ga10764.doc.htm<br />
65 PRESSEMITTEILUNG NR.: 51,<br />
http://www.bundesregierung.de/nn_1264/Content/DE/Pressemitteilungen/BPA/2008/02/2008-02-20-anerkennung-deskosovo.html<br />
bilag 8<br />
32
UKLASSIFICERET<br />
fördern. Die mehrjährigen, vergeblichen Verhandlungen des Sondergesandten des<br />
Generalsekretärs der Vereinten Nationen, Martti Ahtisaari und der Kosovo-Troika, haben gezeigt,<br />
dass eine einvernehmliche Lösung der Statusfrage nicht möglich ist.”<br />
Ovenstående peger på, at Tysklands regerings begrundelse for at anerkende Kosovo ikke tager<br />
udgangspunkt i Montevideokonventionen – eller for den sags skyld i, hvorvidt Kosovo har ret til at<br />
blive en selvstændig stat ud fra international sædvaneret. Man har fokus på, at der skal stabilitet i<br />
regionen; det ligger i erkendelsen i den sidste sætning i ovenstående: ”dass eine einvernehmliche<br />
Lösung der Statusfrage nicht möglich ist” – nemlig at man ikke tager stilling til det til det juridiske<br />
rigtige eller rimelige, men til at problemet skal løses hurtigt.<br />
Tysklands regering mener ikke, at ovenstående udgør et problem, henset til at Kosovo er et helt<br />
særligt tilfælde, som derfor ikke danner præcedens:<br />
”EU hat unterstrichen, dass die Lösung der Statusfrage des Kosovo einen ganz besonderen Fall<br />
betrifft, der keineswegs als Präzedenzfall angesehen werden kann.”<br />
Et andet interessant aspekt i den tyske regerings pressemeddelelse er det fokus, der er på den<br />
humanitære problemstilling i Kosovo i relation til en <strong>anerkendelse</strong>:<br />
”Deutschland wird dabei mit besonderer Aufmerksamkeit die Erfüllung der Verpflichtungen der<br />
Republik Kosovo im Bereich der Menschenrechte, des Minderheitenschutzes und der<br />
Flüchtlingsrückkehr verfolgen …”<br />
England – traktater i forhold til Kosovo<br />
Som i tilfældet med Tyskland foreligger der ikke en endelig traktat mellem England og Kosovo, der<br />
anerkender Kosovos selvstændighed, med derimod er <strong>anerkendelse</strong>n blevet fremsendt som et<br />
officielt brev til Kosovos præsident, nemlig ved at den 18. februar 2008 udtaler den engelske<br />
Premier minister på vejene <strong>af</strong> den engelske regering den at”I have written to President Sejdiu to tell<br />
him that Britain will now formally recognise Kosovo as an independent sovereign state…” 66<br />
Som i Tysklands pressemeddelelse, bliver <strong>anerkendelse</strong>n fulgt op <strong>af</strong> en begrundelse for<br />
<strong>anerkendelse</strong>n. På linje med tysklands <strong>anerkendelse</strong>, så er der to hovedområder der begrunder<br />
Englands <strong>anerkendelse</strong>. Den første er stabiliseringen i regionen”I want to close the chapter that has<br />
followed the break-up of Yugoslavia. Kosovo has been and is the last unresolved status issue.”<br />
Og det andet er hensynet til beskyttelsen <strong>af</strong> mindretal i Kosovo”Kosovo is taking the steps that are<br />
necessary to protect the minorities within its country”<br />
Det tredje hovedområde i den britiske Premierminister udtalelse er, erkendelsen <strong>af</strong> at England<br />
fortsat skal have en militær, og politi styrke i landet.<br />
66 http://www.number10.gov.uk/Page14594<br />
33
Frankrig – traktater i forhold til Kosovo<br />
UKLASSIFICERET<br />
Også Frankrig anerkender Kosovo. Erklæringen blev fremsendt pr. brev til Kosovos præsident og<br />
blev først proklameret på et pressemøde den 18. februar, hvor Frankrigs udenrigs- og<br />
europaminister Bernard Kouchner blandt andet udtalte:<br />
”Pour ce qui concerne la France, nous avons l’intention de reconnaître l’indépendance du Kosovo,<br />
le Président de la République a écrit en ce sens au Président du Kosovo. La lettre va partir ce soir.<br />
Dès que cet échange aura eu lieu, la reconnaissance par la France de l’indépendance du Kosovo<br />
sera acquise.” 67<br />
Anerkendelse indeholder to hovedbudskaber; det ene er, at <strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Kosovos<br />
selvstændighed, og dermed en formodet fred på Balkan, er vigtigere end hensynet til Serbien. Det<br />
andet er, at <strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Kosovo er uden fortilfælde og ikke noget, der skal danne eksempel til<br />
efterfølgelse: ”mais la solution, cette indépendance, qui est une exception. C’est une exception qui<br />
ne doit pas servir d’exemple.”<br />
USA – traktater i forhold til Kosovo<br />
På samme måde som ovenstående blev USAs <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Kosovo officiel ved et personligt brev<br />
<strong>af</strong> 18. februar 2008 fra den amerikanske præsident Bush sendt til Kosovos præsident Fatmir Sejdiu.<br />
I brevet fastslår den amerikanske præsident, at: ”On behalf of the American people, I hereby<br />
recognize Kosovo as an independent and sovereign state” 68 .<br />
Den amerikanske præsident har på linje med de øvrige ovenstående lande fokus på to hovedområder<br />
i forbindelsen med <strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Kosovo, nemlig stabiliteten på Balkan;<br />
”This friendship, cemented during Kosovo's darkest hours of tragedy, has grown stronger in the 9<br />
years since war in Kosovo ended.”<br />
Og på de nu ophørte etnisk udrensninger:<br />
”I support your embrace of multi-ethnicity as a principle of good governance and your commitment<br />
to developing accountable institutions in which all citizens are equal under the law.”<br />
Brevet slutter <strong>af</strong> med en tilkendegivelse <strong>af</strong>, at USA snarest vil etablere diplomatiske forbindelser til<br />
landet.<br />
67 Proclamation d’indépendance du Kosovo, bilag xx, findes på hjemmesiden http://www.diplomatie.gouv.fr/fr/payszones-geo_833/balkans_1056/kosovo_650/france-kosovo_4601/proclamation-independance-du-kosovo-<br />
18.02.08_59650.html#so_1<br />
68 Bilag XX, kan også findes på hjemmesiden: http://bjoerna.net/sidste-nyt/341.htm<br />
34
Serbien – traktater i forhold til Kosovo<br />
UKLASSIFICERET<br />
Landet anerkender ikke Kosovo som selvstændigt land. Serbien henholder sig til FN-resolution<br />
1244 (se nedenfor under FN-<strong>af</strong>snittet). I 2003 fremsætter Serbiens regering en officiel udtagelse,<br />
hvor<strong>af</strong> det fremgår, at:<br />
”The state sovereignty and territorial integrity of the Republic of Serbia as a member state of the<br />
State Union of Serbia and Montenegro includes Kosovo and Metohia, notwithstanding the<br />
provisional international administration, as re<strong>af</strong>firmed by the UNSC Resolution 1244” 69 .<br />
Protester i Serbien 2005, over udsigten til Kosovos mulige selvstændighed.<br />
I 2008, hvor Kosovo udråber sin selvstændighed, bliver retorikken fra officiel serbisk side<br />
tilsvarende skarp, hvilket fremgå <strong>af</strong> Serbiens officielle reaktion på Kosovos erklæring om<br />
selvstændighed, hvor<strong>af</strong> følgende fremgår:<br />
”The acts and actions of the Provisional Institutions of Self-government of Kosovo and Metohija<br />
whereby unilateral independence is declared are hereby annulled as they violate the sovereignty<br />
and territorial integrity of the Republic of Serbia guaranteed by the Constitution of the Republic of<br />
Serbia, the United Nations Charter, Security Council Resolution 1244” 70<br />
Rusland – traktater i forhold til Kosovo<br />
Rusland har heller ikke anerkendt Kosovo, og der foreligger ikke nogen officiel eller tilsvarende<br />
traktat eller mellem Kosovo og Rusland. Rusland udsendte en erklæring den 17. februar 2008, der<br />
tager <strong>af</strong>stand til Kosovos selvstændighedserklæring og i kr<strong>af</strong>tige vendinger opfordrer til, at<br />
resolution 1244 bliver overholdt:<br />
”Kosovo’s Provisional Institutions of Self-Government declared a unilateral proclamation of<br />
independence of the province, thus violating the sovereignty of the Republic of Serbia, the Charter<br />
of the United Nations, UNSCR 1244, the principles of the Helsinki Final Act, Kosovo’s<br />
69 Kan findes på Serbiens udenrigsministeriums officielle hjemmeside på: http://www.mfa.gov.yu/Foreinframe.htm<br />
70 kan findes på Serbiens udenrigsministeriums officielle hjemmeside på: http://www.mfa.gov.yu/Foreinframe.htm<br />
35
UKLASSIFICERET<br />
Constitutional Framework and the high-level Contact Group accords. Russia fully supports the<br />
reaction of the Serbian leadership to the events in Kosovo and its just demands to restore the<br />
territorial integrity of the country” 71<br />
FN – traktater i forhold til Kosovo<br />
FN har ikke optaget Kosovo som medlem endnu. I forbindelse med krigen i Kosovo blev der<br />
vedtaget flere resolutioner 72 . Den resolution, der refereres til <strong>af</strong> de lande, der ikke anerkender<br />
Kosovo som selvstændig stat, er resolution 1244 73 . Resolutionen blev vedtaget med 14 stemmer for,<br />
mens en undlod at stemme (Kina). Resolutionen beskriver blandt andet følgende:<br />
”Re<strong>af</strong>firming the commitment of all Member States to the sovereignity and territorial integrity of<br />
the Federal Republic of Yugoslavia and the other States of the region, as set out in the Helsinki<br />
Final Act and annex 2,”<br />
Det er således ikke en <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> staten Kosovo som andet en provins i Jugoslavien, med<br />
betydelig selvstændighed, og resolutionen beskriver det:<br />
”Re<strong>af</strong>firming the call in previous resolutions for substantial autonomy and meaningful selfadministration<br />
for Kosovo”.<br />
Centrale aktørers udtagelser<br />
I nedenstående <strong>af</strong>snit vil der blive gennemført en analyse magen til den ovenstående, men her vil<br />
udtagelser fra centrale aktører fra de enkelte lande blive analyseret.<br />
Tyskland – centrale aktørers udtagelser<br />
Det er interessant at bemærke den ændring i den tyske kansler Angala Merkels holdning til<br />
<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Kosovo. To dage før den tyske regering, jævnfør ovenstående, officielt anerkender<br />
Kosovo, udtaler kansleren, at ”… en tysk <strong>anerkendelse</strong> er altså ikke lige på trapperne” 74 .<br />
Begrundelsen for den tyske <strong>anerkendelse</strong> ligger tilsyneladende ikke i, om man bør anerkende landet<br />
efter international lov eller ej, men om de øvrige EU-lande anerkender landet. Som kansleren slutter<br />
sin udtagelse, er ”målet […] først at få en fælles platform i EU” 75 .<br />
Noget kunne tyde på, at virkeligheden har overhalet den tyske kansler og regering indenom. Lidt<br />
over et halt år før den tyske <strong>anerkendelse</strong> udtaler kanslerne på et G8-topmøde, at: ”We want the<br />
process to unfold in the United Nations…” 76 – med reference til Kosovo. Det bliver ikke helt<br />
tilfældet for Tysklands endelige tilgang til spørgsmålet.<br />
71 Statement by Russia’s Ministry of Foreign Affairs on Kosovo, http://bjoerna.net/sidste-nyt/341.htm<br />
72<br />
Resolution:1160 (1998) of 31 March 1998, 1199 (1998) of 23 September 1998, 1203 (1998) of 24 October 1998 and<br />
1239 (1999) of 14 May 1999,<br />
73<br />
http://daccessdds.un.org/doc/UNDOC/GEN/N99/172/89/PDF/N9917289.pdf?OpenElement<br />
74<br />
http://www.berlingske.dk/article/20080218/verden/802180324/<br />
75<br />
http://www.berlingske.dk/article/20080218/verden/802180324/<br />
76<br />
http://www.b92.net/eng/news/politics-article.php?yyyy=2007&mm=06&dd=09&nav_id=41686<br />
36
UKLASSIFICERET<br />
En måned før den tyske <strong>anerkendelse</strong> er meldingen stadig <strong>af</strong>ventende. Man ønsker ikke fra tysk side<br />
at skabe mere uro på Balkan ved en <strong>anerkendelse</strong>, der går Serbien imod. Igen er det interessant at<br />
bemærke, at spørgsmålet om retten til selvbestemmelse efter Jugoslaviens opløsning ikke bliver<br />
berørt, men kun hensynet til stabilitet i regionen: ”We need maximum satisfaction in Kosovo but<br />
also satisfaction, or at least no turbulence, in Serbia,” 77 var kanslerens udtagelse.<br />
Angala Merkel<br />
Det tyske efterspil er lige så interessant, som<br />
tilgangen var op til <strong>anerkendelse</strong>n. Hvis<br />
tilgangen fra tysk side var, at man havde været<br />
igennem en proces internt i Tyskland, hvor<br />
hensynet til international lov og sædvaneret<br />
havet været den primære drivkr<strong>af</strong>t, og nu var<br />
den ”rigtige” beslutning truffet, er kanslerens<br />
udtagelser i april bemærkelsesværdige.<br />
Angala Merkel udtaler i april 2008, at Kosovo er en helt speciel sag, en sui generis-sag, og tager<br />
dermed <strong>af</strong>stand fra, at Kosovo kan bruges som eksempel til efterfølgelse. 78<br />
Netop Rusland har forsøgt at bruge Kosovoeksemplet i forbindelse med Sydossetien. Det er så i den<br />
sammenhæng lidt paradoksalt, at netop Rusland anfægter Kosovos selvstændighed, for derefter at<br />
bruge det som eksempel til egen fordel, i anden sammenhæng. Omvendt anfægter Angala Merkel<br />
Ruslands <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Sydossetien som selvstændig stat. ”We also consider the recognition of<br />
South Ossetia and Abkhazia as a violation of international law,” udtalte kansleren. 79<br />
England – centrale aktørers udtagelser<br />
Ved udgangen <strong>af</strong> 2007 er Englands premierminister <strong>af</strong> den opfattelse, at: ”Europe wants to manage<br />
the next stage in Kosovo in a pro-active and in a united way” 80 . Udtagelsen kan hænge sammen<br />
med, at det på samme møde for EU-regeringsledere er blevet vedtaget at sende yderligere 1.800<br />
sikkerhedsfolk til Kosovo.<br />
77 Reuters: http://www.alertnet.org/thenews/newsdesk/L19458982.htm<br />
78 www.newkosovareport.com/20080416883/Politics/Angela-Merkel-Kosovo-a-sui-generiscase.html&client=tmpg&usg=ALkJrhiOVcU2jpjeVI1uM<strong>af</strong>u50sAwLYMJQ<br />
79 http://www.newkosovareport.com/200809091200/Politics/Merkel-We-were-right-on-Kosovo.html<br />
80 http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/7143817.stm<br />
37
Gordon Brown<br />
Frankrig – centrale aktørers udtagelser<br />
UKLASSIFICERET<br />
Kosovo er ”European responsibility”, udtalte<br />
Premierminister Gordon Brown i december<br />
2007, og fortsatte, at han (og England) ville<br />
sende ”a message loud and clear” to Serbia<br />
and its backer Russia that it supported<br />
”supervised independence” for Kosovo” 81 .<br />
Hvad skal den franske begrundelse for at anerkende Kosovo findes i? Frankrigs udenrigs- og<br />
europaminister Mr Bernard Kouchner havde følgende begrundelse:<br />
”It’s the first time in the world’s history that such a conflict sees not only the arrival of peace at the<br />
end of some years, but of the solution: this independence, which is an exception. (...) It’s an<br />
exception which mustn’t serve as an example. This independence comes at the end of nine years.<br />
For those who don’t believe in the United Nations, it’s nevertheless a fine example to give them.” 82<br />
Frankrigs præsident Nicolas Sarkozy mente, at processen om Kosovos <strong>anerkendelse</strong> var<br />
”inevitable” 83 (DEC 2007). Og serberne blev ved samme lejlighed underforstået tilbudt en plads i<br />
EU hurtigere end ellers: ”If you respect the independence of Kosovo, you have a future in the<br />
[European] family” 84 . Målet med dette tilbud var, udover at få Kosovo anerkendt, at få holdt<br />
Serbien på en fredelig kurs over for Kosovo med udsigten til et medlemskab <strong>af</strong> EU.<br />
USA – centrale aktørers udtagelser<br />
Det, der særligt gør USA interessant i dette speciale, er den dobbelte betydning landet spiller for de<br />
to valgte cases. USA har i begge tilfælde h<strong>af</strong>t en ikke uvæsentlig rolle at spille som først den ene <strong>af</strong><br />
to supermagter under den kolde krig, og nu som hegemon på verdensscenen. Man kunne forledes til<br />
at tro, ud fra en alt-andet-lige-betragtning, at landets tilgang til <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong> ville være ens<br />
fra gang til gang.<br />
81 http://uk.reuters.com/article/topNews/idUKL126518820071212?pageNumber=1&virtualBrandChannel=0<br />
82 http://www.diplomatie.gouv.fr/en/country-files_156/kosovo_6154/france-and-kosovo_6155/politicalrelations_6162/kosovo-declares-independence-18.02.08_10846.html#sommaire_1<br />
83 http://www.guardian.co.uk/world/2007/dec/15/usa.eu<br />
84 http://www.guardian.co.uk/world/2007/dec/15/usa.eu<br />
38
UKLASSIFICERET<br />
USAs præsident erkendte under et besøg i Albanien i juni 2007, at Kosovo er en udbryderprovins <strong>af</strong><br />
Serbien, men at der kun var en vej frem; <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> landet. Der var brugt nok tid på at<br />
diskutere spørgsmålet. Et spørgsmål, der kun havde et svar: ”At some point in time, sooner rather<br />
than later, you've got to say, enough is enough. Kosovo is independent.” 85<br />
Begrundelse for at erklære Kosovo selvstændigt, til trods for at Rusland var kr<strong>af</strong>tigt imod en<br />
<strong>anerkendelse</strong>, er interessant, især når den ses i lyset <strong>af</strong> Taiwans manglende <strong>af</strong>klaring i forhold til en<br />
<strong>anerkendelse</strong>. Den amerikanske præsident lægger vægt på vigtigheden <strong>af</strong> en <strong>af</strong>klaring om landet<br />
fremtid, her underforstået selvstændighed:<br />
”Independence is the goal. That's what the people of Kosovo need to know. If it is apparent that is<br />
not going to happen in a relatively quick period of time, in my judgment, we need to put forward the<br />
resolution. Hence, deadline” 86<br />
Det interessante spørgsmål er, hvorfor denne samme vigtighed ikke gælder, når det kommer til<br />
spørgsmålet Taiwan. Spørgsmålet vil blive behandlet i næste kapitel.<br />
Serbien – centrale aktørers udtagelser<br />
Serbien var bekendt med, at Kosovos løsrivelse kunne blive en realitet, og at der ikke var meget at<br />
gøre for at dæmme op for den – ud over en skærpet retorik. Serbiens præsident er da heller ikke sen<br />
til at bruge sammenligningen, at Kosovos u<strong>af</strong>hængighed kunne blive ”the most dangerous<br />
precedent <strong>af</strong>ter World War II” 87 .<br />
Serbiens reaktion skal ses i lyset <strong>af</strong>, at de følte, at de <strong>af</strong> nød blev spist <strong>af</strong> med at <strong>af</strong>stå Kosovo, med<br />
henblik at blive optaget hurtigere i EU: ”It is unacceptable to speak of Kosovo, a province of<br />
Serbia, as a future state,” udtalte Serbiens premierminister og fortsatte: ”It is especially insulting to<br />
offer to a crippled Serbia a reward of fast-track to the EU in exchange for its consent to<br />
violence.”88<br />
Det er bemærkelsesværdigt i forhold til specialet, at Serbien og EU har mere fokus på den mulige<br />
gevinst i økonomien mere end på folkeretten, som træder i baggrunden.<br />
Reaktionen fra Serbien, primært rettet mod USAs <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Kosovo, var en øjeblikkelig<br />
tilbagekaldelse <strong>af</strong> landets ambassadører i USA. Serbiens præsident Vojislav Kostunica udtalte til<br />
Serbiens parlament, at:<br />
”This decision by the United States will not turn the false state (of Kosovo) into a real one.”89<br />
85 http://www.iht.com/articles/2007/06/10/frontpage/prexy.php<br />
86 http://www.guardian.co.uk/world/2007/jun/11/balkans.usa<br />
87 http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/7143817.stm<br />
88 http://www.reuters.com/article/latestCrisis/idUSL14215578<br />
89 http://www.iht.com/articles/ap/2008/02/18/europe/EU-GEN-Serbia-Kosovo.php<br />
39
UKLASSIFICERET<br />
Det er også i denne sammenhæng interessant, at der bliver refereret til international ret, dog uden at<br />
nævne specifikt, hvilken ret der refereres til. Vojislav Kostunica omtaler Kosovos<br />
selvstændighedserklæring som:<br />
”… unilateral, illegal and immoral, carried out under the protection of the brutal force of the<br />
United States and NATO” 90<br />
Rusland – centrale aktørers udtagelser<br />
Rusland har fra starten indtaget en dobbeltrolle, idet de på den ene side har anfægtet det legitime i,<br />
at Kosovo bliver anerkendt som stat, mens de på den anden side har brugt <strong>anerkendelse</strong>n som<br />
eksempel for, at Sydossetien og Abkhasien kunne anerkendes som selvstændige <strong>stater</strong>.<br />
Udenrigsminister Sergei Lavrov udtalte i den forbindelse, at:<br />
”… ignoring international law, including UN Security Council resolutions and ignoring the fact<br />
that Kosovo's population is not only Albanian but Serbian.'' 91 (90 % <strong>af</strong> befolkningen er etnisk<br />
albanere.)<br />
1½ år efter bruger Ruslands præsident Dmitry Medvedev <strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Kosovo i forbindelse<br />
med <strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Sydossetien og Abkhasien;<br />
Ruslands præsident Dmitry Medvedev<br />
”Moscow now felt obliged to recognise South<br />
Ossetia and Abkhazia as other countries had<br />
done with Kosovo” 92 .<br />
Hvis man skal tro på det oprigtige i hans udtagelser, har sædvaneret for Ruslands vedkommende<br />
flyttet sig for <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>; om ikke andet, når det kan bruges indenrigspolitisk. Forholdet<br />
vil blive gennemgået nærmere under kapitel 4.<br />
90 http://www.iht.com/articles/ap/2008/02/18/europe/EU-GEN-Serbia-Kosovo.php<br />
91 http://www.bloomberg.com/apps/news?pid=20601085&sid=aHQ0dFqlZjDA&refer=europe<br />
92 http://news.bbc.co.uk/2/hi/in_depth/7582181.stm<br />
40
FN – centrale aktørers udtagelser<br />
UKLASSIFICERET<br />
Generalsekretær Ban Ki-moon mener, at FN “has maintained a position of strict neutrality on the<br />
question of Kosovo’s status” 93 . Dette til trods for, at FNs midlertidige mission i Kosovo (UNMIK)<br />
har kørt landet efter NATOs angreb i 1999. Det er også interessant set i lyset <strong>af</strong> generalsekretærens<br />
<strong>af</strong>visning i at behandle Taiwan anmodning om optagelse i FN – og sågar tilbagesende brevet uden<br />
at behandle det, at han den 18. februar 2008 udtaler, at: “I am not here to say ‘legal’ or ‘illegal’,” 94<br />
til spørgsmålet om det legitime i at anerkende Kosovo eller ej, men at det er: ”up to states, not the<br />
UN secretariat” 95 .<br />
Modsat i tilfældet Taiwan har FN et engagement i Kosovo og har også vist en større<br />
imødekommenhed over for Kosovo som muligt kommende stat.<br />
Sammenfatning<br />
Uden for det centrale aktørfelt er der nogle lande, hvis holdning til Kosovo det er interessant at se<br />
på. Først og fremmest er det Kina, som man kunne forvente ville have en interesse i, at Kosovo ikke<br />
blev anerkendt, således at Taiwan ikke kunne påberåbe sig, at de var i en tilsvarende situation.<br />
Ikke overraskende er Kina ikke tilhænger <strong>af</strong> en <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Kosovo, og Kinas udenrigsminister<br />
udtaler 18. februar 2008, at:<br />
”The unilateral move taken by Kosovo will lead to a series of consequences. China is deeply<br />
worried about its severe and negative impact on peace and stability of the Balkan region and the<br />
goal of establishing a multi-ethnic society in Kosovo.<br />
China calls upon Serbia and Kosovo to continue negotiations for a proper resolution within the<br />
framework of the international law and work together to s<strong>af</strong>eguard peace and stability of the<br />
Balkan region. The international community should create favorable conditions for that.”<br />
Som nævnt tidligere er det interessant at bemærke Kinas reference til international lov, dog uden at<br />
nævne en konkret reference.<br />
Sammenhængen i de europæiske landes <strong>anerkendelse</strong>r er heller ikke ens, om end alle de europæiske<br />
lande har det samme problem i baghaven. Dermed kunne man forvente en ens tilgang til problemet.<br />
Igen er det indenrigspolitiske hensyn og en pragmatisk tilgang til <strong>anerkendelse</strong>sspørgsmålet, der<br />
sætter dagsordnen.<br />
Spanien socialistiske regering indgik en <strong>af</strong>tale med den konservative opposition om en<br />
ikke<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Kosovo. Igen var begrundelsen ikke at finde det ”rigtige” ud fra international<br />
lov eller sædvaneret, men ud fra hensynet til Spaniens interne problem med baskerne. Man var ikke<br />
93 http://www.washdiplomat.com/March%202009/a3_03_09.html<br />
94 http://www.timesonline.co.uk/tol/news/world/europe/article3392492.ece?token=null&offset=12&page=2<br />
95 http://www.timesonline.co.uk/tol/news/world/europe/article3392492.ece?token=null&offset=12&page=2<br />
41
UKLASSIFICERET<br />
interesseret i at give det trumfkort, det ville være at anerkende Kosovo, for derefter at opleve, at<br />
baskerne ville anvende den samme begrundelse for at løsrive Baskerlandet. 96<br />
Kapitel 4: Analyse<br />
Specialets formål var at analysere, hvorvidt der var sket en udvikling i <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>.<br />
Kapitlet vil først tage udgangspunkt i de opstillede teorier i kapitel 1 og herefter applikere dem over<br />
på de to cases med henblik på at belyse, om der den vej igennem kan påpeges en udvikling i<br />
<strong>anerkendelse</strong>skriterierne.<br />
Case Taiwan<br />
Empiri<strong>af</strong>snittet om Taiwan <strong>af</strong>dækkede nogle specielle forhold, som skal klarificeres før den<br />
endelige analyse.<br />
Findes Taiwan? Findes Kina?<br />
Den måske lidt mystiske overskrift dækker over en central problemstilling i specialet, nemlig<br />
hvornår en stat er en stat. Det giver ikke meget mening at tale om at foretage en analyse <strong>af</strong>, om der<br />
er sket en udvikling, eller mangel på samme, i udviklingen <strong>af</strong> <strong>anerkendelse</strong>r <strong>af</strong> <strong>stater</strong>, hvis man ikke<br />
objektivt kan tale om, at staten eksisterer eller ønsker at eksistere. Det giver ergo ikke mening at<br />
tale om en stat, der ikke ønsker at være en stat.<br />
I empiri<strong>af</strong>snittet blev Taiwan og Kinas særlige forhold <strong>af</strong> dækket. Det, der i forhold til ovenstående<br />
er interessant at bemærke, er, at indledningsvis var både Taiwan og Kina enige om en ting, nemlig<br />
at der kun fandtes et Kina, som både omfattede Taiwan og Fastlandskina. Striden stod om, hvilken<br />
regering der skulle anerkendes i det samlede Kina (nærværende speciale beskæftiger sig ikke med<br />
den særlige gren <strong>af</strong> international ret, der beskæftiger sig med <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> regeringer).<br />
I 1945, da Japan <strong>af</strong>står Taiwan, opstår problemet, hvem landet <strong>af</strong>står det til. Empiri<strong>af</strong>snittet viste, at<br />
i 1951, hvor den de faco-<strong>af</strong>ståelse gennemføres, er der ikke klarhed over, hvem der er de officielle<br />
repræsentanter for Kina. Eksilregeringen på Taiwan eller den i Kina?<br />
Man kunne hævde, at ovenstående betyder, at fredsslutningen og overdragelsen <strong>af</strong> suverænitet<br />
aldrig blev <strong>af</strong>klaret. Det rejser flere folkeretlige spørgsmål om <strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Taiwan.<br />
For det første:<br />
Det forhold, at regeringen på Taiwan beholdte Kinas (ikke nærmere defineret, hvilken udgave <strong>af</strong><br />
Kina vi taler om) plads i FN, kunne pege på, at Taiwan var den legitime <strong>af</strong>tager <strong>af</strong> det samlede Kina<br />
og dermed at betragte som en anerkendt stat. En betragtning, der holder lige til, at Taiwan måtte<br />
<strong>af</strong>stå sin plads i FN til Fastlandskina.<br />
For det andet:<br />
96 http://www.dw-world.de/dw/article/0,,3133849,00.html<br />
42
UKLASSIFICERET<br />
Empiri<strong>af</strong>snittet viste også, at de centrale aktører omkring Taiwan efter <strong>af</strong>ståelsen <strong>af</strong> pladsen i FN<br />
anerkender en et-Kina-politik og fastslår, at det er Fastlandskina, der er den legitime arvtager <strong>af</strong><br />
retten til at være et samlet Kina. Det paradoksale i dette er, at både Taiwan og Kina er enig i<br />
betragtningen om, at der kun findes et Kina; de er dog ikke enige om, hvem der udgør den legitime<br />
regering i det Kina. Det rejser det spørgsmål, som overskriften på <strong>af</strong>snittet indikerer; nemlig kan<br />
man tale om at anerkende to lande, de to parter i spil, der er enige, om at der kun er et land?<br />
For det tredje:<br />
USAs holdning og ageren i forhold til spørgsmålet er som kapitel 3 viste ikke konsekvent. På den<br />
ene side fastholder de, at der kun findes et Kina (Fastlandskina), og på den anden side sender de den<br />
7. flåde ned i strædet mellem Kina og Taiwan for at forhindre en mulig kinesisk invasion. Hvis<br />
USA mente, at der var tale om et land, ville denne handling være en overtrædelse <strong>af</strong> FN-pagten om<br />
ikkeindgriben i <strong>stater</strong>s indre anliggender.<br />
Bliver det så overhovedet relevant at bruge Taiwan som eksempel i nærværende speciale?<br />
Indledningsvis vil man godt kunne hævde, at da Taiwan bliver overdraget <strong>af</strong> Japan, giver det næppe<br />
meget mening at tale om at anerkende to <strong>stater</strong>, når de selv hævder, at der er tale om en stat, med en<br />
indre strid om den legetime regering for et samlet land. Men efterfølgende, hvor Taiwan de facto<br />
opretholder en effektiv regering, en fast grænse, en fast befolkning samt diplomatiske forbindelser<br />
til udlandet, herunder bliver optaget i WTO, opfylder de Montevideokonventionen. Dermed<br />
opfylder de den konstitutive teori og burde dermed anerkendes som stat; i forhold til hvilken teori<br />
staten bliver folkeretssubjekter, hvad enten andre <strong>stater</strong> anerkender staten eller ej, ved traktat eller<br />
officiel skrivelse.<br />
Som empiren viste, er der ikke nogen <strong>af</strong> de centrale aktører omkring Taiwan, der refererer til<br />
retspraksis som begrundelse for deres <strong>anerkendelse</strong> eller mangel på samme. Da Taiwan selv bruger<br />
Montevideokonventionen som argument for deres manglende <strong>anerkendelse</strong>, fik de ikke meget<br />
reaktion på det.<br />
Den økonomiske problemstilling for Taiwan, som blev gennemgået i kapitel 3, er åbenbart også det<br />
det, der <strong>af</strong>holder Taiwan i dag fra alt for åbenlyst at tale om Taiwans selvstændighed. I særdeleshed<br />
efter at Kina vedtog sin lov om ikkeløsrivelse <strong>af</strong> Taiwan fra 2005, hvor det klart fremgår, at et<br />
sådant forsøg fra Taiwans side vil blive besvaret med militær magt.<br />
Til trods for at Taiwan primært indledningsvis i landets historie talte om, at der var et Kina, og at<br />
Taiwan var en del <strong>af</strong> det, har landet også i hele perioden talt om, at Taiwan burde være en<br />
selvstændig stat og har igennem historien gjort en del forsøg på løsrivelse.<br />
Jag anser derfor Taiwan som et kontroversielt, men anvendeligt eksempel på et land, der før 1990<br />
søger at blive selvstændigt.<br />
Analyse: <strong>Udviklingen</strong> i <strong>anerkendelse</strong>skriterier med Taiwan som case<br />
med den konstitutive og deklaratoriske teori som referenceramme<br />
43
UKLASSIFICERET<br />
Nedenstående analyser vil blive gennemført ved, at de enkelte aktører i forhold til de to cases vil<br />
blive analyseret ud fra henholdsvis først traktater og så udtagelser – med den konstitutive og<br />
deklaratoriske teori som referenceramme.<br />
Case Taiwan<br />
Teorien bygger på, at <strong>stater</strong> officielt anerkender hinanden for at opnå status som stat. Når man skal<br />
sammenligne Kosovo og Taiwan, for at analysere om der er sket en udvikling, opstår det<br />
interessante spørgsmål; hvad er en officiel <strong>anerkendelse</strong>? Er det kun selve traktaten, eller den<br />
underforståethed, der ligger i traktaten, men som ikke er lige til at læse ud <strong>af</strong> traktatens ordlyd? Men<br />
kræver, at man kender den kontekst, den er skrevet i?<br />
I tilfældet Taiwan er det vigtigt at holde sig for øje, at der er tre perioder i <strong>anerkendelse</strong>shistorien<br />
for landet. Den første, hvor Taiwan reelt sidder i FN, den næste periode, hvor Taiwan mister<br />
pladsen i FN og frem til slut 80erne, mens den tredje er en post 90er-periode, hvor den kolde krig er<br />
ovre, og den magtbalance, der har været med USA på den ene side og USSR og Kina på den anden<br />
side, er opløst – og hvor fokus er flyttet fra en altomfattende krig til regionale konflikter.<br />
KINA<br />
Kina – traktater<br />
Kina henholder sig til et dokument, når det kommer til en manglende <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Taiwan,<br />
nemlig FN-resolution 2758. I den sammenhæng er der to interessante ting at bemærke:<br />
Det første er, at vedtagelsen <strong>af</strong> resolutionen var på et hængende hår. Beslutningsforslag A/L.632,<br />
som ville have bevirket, at Kina ville overtage Taiwans plads i FNs sikkerhedsråd, samtidig med at<br />
Taiwan fortsatte som almindeligt medlem, blev <strong>af</strong>vist med et stemmeflertal på 61 mod 51 stemmer.<br />
Men FN-charter foreskriver, at der skal være totredjedeles flertal for et forslag, hvilket betød, at<br />
forslaget faldt. Da beslutningsforslaget A/L.630 blev sat til <strong>af</strong>stemning blev det vedtaget med 76<br />
mod 35, og 17 undlod at stemme, hvilket betød, at resolution 2758 blev vedtaget.<br />
Kina hæfter sig derved blindt ved, at resolutionen blev vedtaget. Det faktum, at næsten halvdelen <strong>af</strong><br />
FN bakkede beslutningsforslag A/L630 op, og dermed var enige i betragtningen i, at Taiwan skulle<br />
være medlem <strong>af</strong> FN og dermed betragtes som selvstændigt land, har ikke åbenlyst påvirket Kinas<br />
holdning til Taiwan.<br />
Kina – udtagelser<br />
Kinas officielle retorik <strong>af</strong>viger ikke meget fra gang til gang. Man henholder sig til FN-resolutionen<br />
og dermed, at Taiwan er en del <strong>af</strong> Kina. Ved enhver given lejlighed understreger man, at der kun er<br />
ét Kina, og at Taiwan er en del <strong>af</strong> det.<br />
Det er så i den sammenhæng interessant at bemærke, at Kina alligevel på mange måder behandler<br />
Taiwan som en selvstændig nation. At Kina ikke for længst har invaderet/taget Taiwan tilbage, skal<br />
44
UKLASSIFICERET<br />
ses i lyset <strong>af</strong> den amerikanske 7. flådes lejlighedsvise tilstedeværelse i strædet mellem de to lande<br />
samt det forhold, at Kina (ud fra, hvad mødet mellem Nixon og præsident Chou En-Lai) på sigt<br />
havde en forventning til, at Taiwan ville komme tilbage til moderlandet.<br />
Delkonklusionen på Kinas tilgang til <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> lande (ud fra Taiwaneksemplet)<br />
Konklusionen er, at det ene og alene bygger på FN-medlemskab, når man tager udgangspunkt i den<br />
officielle retorik fra Kinas side. Spørgsmålet er, hvor dybt den principfasthed over for FN stikker,<br />
når man i andre sammenhænge kan opservere Kinas tilsidesættelse <strong>af</strong> FN, eksempelvis i forhold til<br />
menneskerettigheder. I den sammenhæng forekommer det mere, som om FN her er et anvendeligt<br />
instrument i forhold til realpolitikken.<br />
USA<br />
USA – traktater<br />
Analyserer man, hvad USA lægger vægt på, når det kommer til <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong> ud fra<br />
Taiwan/traktater, er billedet ikke helt klart. I 1979 forsøger USA, jf. ovenstående, at få Taiwan til at<br />
fortsætte sit medlemskab <strong>af</strong> FN, men som almindeligt medlem. I 1979 bryder det sine diplomatiske<br />
bånd med Taiwan for senere samme år at udsende en erklæring, der blandt andet indeholder, at<br />
USA anerkender Taiwans ret til selvforsvar. En ret, som efter FN-pagten kun tilfalder suveræne<br />
<strong>stater</strong>.<br />
Intet sted i de amerikanske erklæringer kan man læse, hvad der ligger til grund for dem, men<br />
dobbelttydigheden i dem, at man på den ene side anerkender en et-Kina-politik, samtidig med at<br />
man anerkender Taiwans selvforsvarsret, er svær at tolke anderledes end, at USA anerkender<br />
Taiwan som land, men at hensynet til Kina bevirker, at man ikke tager et officielt skridt i retning <strong>af</strong><br />
en <strong>anerkendelse</strong>.<br />
Det fremgår intet sted <strong>af</strong> traktaterne, hvad USA lægger til grund for ikke officielt at anerkende<br />
Taiwan eller for at opretholde en et-Kina-politik.<br />
USA – udtagelser<br />
Det interessante ved USAs udtagelser og handlinger samt deres traktater med Taiwan er, at de på<br />
ingen måde hænger sammen, så man kan trække en rød tråd igennem dem og komme frem til, hvad<br />
USA lægger til grund for <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> en ny stat med Taiwan som case.<br />
USA støtter indledningsvis, at Taiwan forbliver i FN, efter at Kina over tager pladsen. På det<br />
tidspunkt må de altså have ment, at Taiwan var at opfatte som selvstændigt land. Senere samme år<br />
trækker de deres officielle <strong>anerkendelse</strong> tilbage og går over til en et-Kina-politik – samtidig med at<br />
de sælger våben til Taiwan og lover at lægge sig imellem, hvis Kina angriber, En handling, der kun<br />
er legitim i forhold til FN-pagten, hvis Taiwan var et selvstændigt land. De centrale aktører er gået<br />
fra at ville give køb på Taiwan (Nixon) til at ville forsvare Taiwan med alle midler; en udtalelse,<br />
som <strong>af</strong> pressen blev opfattet som lidt <strong>af</strong> en fejl (G. W. Bush 2001), over til Barack Obama, som dog<br />
nedtoner retorikken, men som ikke ændrer politikken om at forsvare Taiwan.<br />
45
UKLASSIFICERET<br />
Delkonklusionen på USAs tilgang til <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> lande (ud fra Taiwaneksemplet)<br />
Der er meget modsatrettede handlinger i forhold til deres manglende <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Taiwan. Det,<br />
der virker som styrende, er en realpolitisk tilgang. Hvad er bedst for USA, sikkerhedspolitisk og<br />
økonomisk. Det har så bevirket, at man ikke anerkender Taiwan for ikke at støde Kina. Men de<br />
facto behandler man Taiwan som en selvstændig nation.<br />
Konklusionen på ovenstående er, at nok har USA ikke i forhold til den konstitutive teori anerkendt<br />
Taiwan, men deres handlinger viser, i forhold til den deklaratoriske, at de anerkender landets<br />
eksistens. Når det skal holdes sammen med specialets problemformulering, giver det ikke meget<br />
næring, netop fordi at der ikke er en klar og entydig begrundelse for deres manglende officielle<br />
<strong>anerkendelse</strong>. Den manglende <strong>anerkendelse</strong> beror tilsyneladende på sikkerhedspolitik, økonomi og<br />
interne interesser i USA. Dermed bliver det vanskeligt at argumentere for, at USA har en stringent<br />
holdning til <strong>stater</strong>, når man tager udgangspunkt i Taiwan. Et andet land og en anden interesse,<br />
sikkerhedspolitisk og økonomisk, havde muligvis ført til et andet resultat.<br />
Japan<br />
Japan – traktater<br />
Analyserer man Japans holdning til <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong> ud fra traktater med eller omkring<br />
Taiwan, tegner der sig et billede, som er tæt på den amerikanske tilgang. Som tidligere diskuteret<br />
kaster Japan Taiwan ud i et retligt tomrum efter fredsslutningen. Man kunne også diskutere, om<br />
Japan reelt havde en mulighed for at sætte et finger<strong>af</strong>tryk på den fredsslutning som den regionale<br />
taber <strong>af</strong> anden verdenskrig. Efterfølgende anerkender de på lige fod med USA en et-Kina-politik.<br />
Japan er ikke uforbeholden i sin <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> ét Kina og lægger vægt på, at landet fortsat vil<br />
have økonomiske bånd til Taiwan. På samme måde som med USA har de økonomiske interesser<br />
tilsyneladende en del <strong>af</strong> begrundelse for ikke officielt at anerkende Taiwan. Implicit heri ligger to<br />
forhold. En <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> de faktiske forhold; at Taiwan ikke er en integreret del <strong>af</strong> Kina, hvilket<br />
man forholder sig til, samt en indirekte <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Taiwan. Ingen <strong>af</strong> delene er til at læse ud <strong>af</strong><br />
traktaterne, eller hvad de lægger til grund for deres betragtninger om Taiwan som selvstændigt land.<br />
Japan – udtagelser<br />
Traditionelt har Japan officielt ikke udtalt, at Taiwan burde anerkendes som stat. Japan har til<br />
gengæld understreget en del gange at Japan har en vigtig handel med Taiwan, en samhandel, som<br />
Kina ikke skulle blande sig i. Det ellers faste mønster tog en drejning med mødet mellem USA og<br />
Japan, hvor de to lande begynder at fokusere på det sikkerhedspolitiske aspekt i området omkring<br />
Taiwan. Der ligger i de udtagelser, at man de facto anerkender Taiwan som et område/land, der i<br />
yderste konsekvens skal beskyttes mod kinesisk aggression.<br />
Delkonklusionen på Japans tilgang til <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> lande (ud fra Taiwaneksemplet)<br />
Konklusion på Japans <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>, med udgangspunkt i Taiwancasen, er på samme måde<br />
som USA utydelig. Der er ikke noget sted, hverken i traktater eller udtagelser, der giver grobund for<br />
at hævde, at Japan har en fast tilgang til <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> nye <strong>stater</strong>. Men deri ligger måske netop en<br />
46
UKLASSIFICERET<br />
konklusion. Nemlig en pragmatisk tilgang til <strong>anerkendelse</strong>skriterierne for nye <strong>stater</strong>. Økonomien og<br />
den regionale sikkerhed har h<strong>af</strong>t en betydning for Japans tilgang til Taiwan. En tilgang, som ikke<br />
nødvendigvis ville have været den samme over for at andet land. Det er i den sammenhæng<br />
særdeles interessant, at Japan har anerkendt Kosovo som selvstændig nation 97 . I Japans erklæring<br />
fremgår det, at man er bekendt med problemet med Serbien:<br />
”Japan has traditionally good relations with the Republic of Serbia and it has no intention to make<br />
its recognition of Kosovo impede the friendly relations with Serbia. Japan hopes that such friendly<br />
relations with Serbia will be continued” 98<br />
Netop Taiwan og Kosovo har det tilfælles, at moderlandet, hhv. Kina og Serbien, ikke har givet<br />
tilladelse til, at det nye land løsriver sig.<br />
Ovenstående underbygger pointen i, at Japans kriterier for at anerkende lande ikke er konsistente og<br />
tilsynelandende mere et udtryk for en pragmatisk tilgang.<br />
FN<br />
FN - traktater<br />
Den resolution, som fortiden har beseglet Taiwans skæbne, er resolution 2758. Af den fremgår det<br />
udelukkende, at Chiang Kai-Shek og hans repræsentanter bliver bordtvist fra FN, men tager ikke<br />
stilling til Taiwans fortsatte selvstændighed.<br />
FN – udtagelser<br />
FN er i denne sammenhæng ikke lige til at analysere som de øvrige aktører, da FN udgøres <strong>af</strong><br />
summen <strong>af</strong> stemmer, der er i FN. Det giver derfor ikke så meget mening at tale om, hvad FN mener<br />
i en given sag. De mener det, der er stemmeflertal for blandt alle nationer. På samme måde giver det<br />
kun begrænset mening at tale om, hvad FN lægger til grund for <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>, når man<br />
læser de enkelte resolutioner.<br />
En, der til gengæld har en stemme i FN, er FNs generalsekretær. Som egenhændigt standsede<br />
Taiwans anmodning om medlemskab ved at returnere anmodningen, uden at generalforsamlingen<br />
havde fået kendskab til den.<br />
Delkonklusionen på FNs tilgang til <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> lande (ud fra Taiwaneksemplet)<br />
FN anerkender som sådan ikke lande, men optager medlemmer i FN. Ud fra resolutionerne er der<br />
ikke et klart billede, hvad FN lægger til grund for at ikke optage Taiwan. Tæt ved halvdelen <strong>af</strong><br />
medlemmerne var <strong>af</strong> den overbevisning, at Taiwan skulle fortsætte i FN som medlem. Disse landes<br />
begrundelse for denne opfattelse fremgår ikke.<br />
97 http://www.mofa.go.jp/announce/announce/2008/3/0318.html<br />
98 http://www.mofa.go.jp/announce/announce/2008/3/0318.html<br />
47
UKLASSIFICERET<br />
FNs generalsekretærs <strong>af</strong>visning <strong>af</strong> at modtage, endsige behandle Taiwan anmodning om optagelse i<br />
FN, og hans udtagelser i den sammenhæng, peger i retning <strong>af</strong>, at han ikke ønskede at skabe<br />
ustabilitet i regionen. Dermed kunne man godt argumentere for, at generalsekretæren lægger vægt<br />
på sikkerhed i en region som begrundelse for at optage eller <strong>af</strong>vise et lands optagelse i FN. Om den<br />
tese holder over for Kosovo, vil blive behandlet senere.<br />
Samlet delkonklusion på <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> lande med den konstitutive og<br />
den deklaratoriske teori som referenceramme og Taiwan som case<br />
Holder man casen Taiwan op mod det centrale element i den deklaratoriske teori, nemlig<br />
effektivitetsprincippet 4 elementer:<br />
1. En permanent befolkning<br />
2. Et defineret territorium<br />
3. En effektiv regering<br />
4. U<strong>af</strong>hængighed<br />
- ser man, at befolkningen siden anden verdenskrig har været permanent, med de normale til- og<br />
fr<strong>af</strong>lytninger, der forekommer i et land.<br />
Der har ikke på noget tidspunkt været sået tvivl om udstrækningen <strong>af</strong> Formosa, Republic of China<br />
eller Taiwan.<br />
Den taiwanesiske regering har siden anden verdenskrigs <strong>af</strong>slutning h<strong>af</strong>t en effektiv kontrol med<br />
landet og indgået <strong>af</strong>taler med øvrige nationer og internationale organisationer. Tilmed har landet<br />
indledningsvis h<strong>af</strong>t en plads i FN. Så er det i casen Taiwan kun u<strong>af</strong>hængighed, der kan sættes<br />
spørgsmålstegn ved? U<strong>af</strong>hængigheden har været og er militært sikret <strong>af</strong> USA, som har h<strong>af</strong>t militære<br />
styrker i landet og yderligere beskyttet landet med den 7. amerikanske flåde. Endvidere er<br />
retorikken fra amerikansk side, at godt nok har de ikke taget det endelige skridt til at anerkende<br />
landet, men vil beskytte landet i tilfælde <strong>af</strong> kinesisk aggression. Dette er at betragte som en<br />
overtrædelse <strong>af</strong> FN-pagten, hvis de ikke anså Taiwan som en selvstændig stat.<br />
Taiwan indgår i relationer med andre <strong>stater</strong> og internationale organisationer (med undtagelse <strong>af</strong> FN)<br />
på lige fod med anerkendte <strong>stater</strong>. Når man normalt taler om u<strong>af</strong>hængighed for en stat i folkeretten,<br />
refereres der til, at moderlandet har givet accept til, at en (lille) del <strong>af</strong> landet løsriver sig og bliver<br />
selvstændigt. I casen Taiwan står vi med to lande, der begge hævder at være Kina og på skift har<br />
siddet i FN som repræsentant for Kina. Det ligger derfor ikke ligefor at tale om, at ”moderlandet”<br />
skal give accept til, at den anden part løsriver sig.<br />
Taiwan er derfor på mange målepunkter et u<strong>af</strong>hængigt land, men accepten fra den anden halvdel <strong>af</strong><br />
det oprindelige Kina mangler. Tilbage står, at i forhold til den deklaratoriske teori burde landet alt<br />
andet lige være anerkendt som en selvstændig stat. Bruger man Taiwan som case for et præ-90erland,<br />
der ikke er blevet anerkendt, står man tilbage med det faktum, at Taiwan så godt som opfylder<br />
alle kriterierne for <strong>anerkendelse</strong> ifølge den deklaratoriske teori. Den manglende <strong>anerkendelse</strong> kan<br />
tilsyneladende findes i regional sikkerhed og økonomi.<br />
48
UKLASSIFICERET<br />
Sammenholder man casen Taiwan med den konstitutive teori, som bygger på, at <strong>stater</strong> bliver til<br />
gennem andre <strong>stater</strong>s <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> staten, er antallet <strong>af</strong> <strong>stater</strong>, der anerkender Taiwan, faldet til<br />
23 små og ubetydelige <strong>stater</strong>. Som analysen viste, er det igen primært økonomi og regional<br />
sikkerhed, der har været <strong>af</strong>gørende for den manglende <strong>anerkendelse</strong>.<br />
Samlet set har analysen vist, at med den deklaratoriske teori og konstitutive teori som<br />
referenceramme, har Taiwan opfyldt de 4 elementer i effektivitetsprincippet. Det billede, der tegner<br />
sig, er, at der muligvis skulle have været to yderligere betingelser opfyldt før, at landet ville kunne<br />
blive anerkendt <strong>af</strong> andre lande;<br />
1. Økonomi: Fjernelse <strong>af</strong> muligheden for eventuelle økonomiske omkostninger for egen stat ved<br />
<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> landet.<br />
2. Garanti for, at sikkerheden i regionen ville blive bevaret, hvad enten landet blev anerkendt eller<br />
ej.<br />
Sammenfattende for Taiwan står det efter ovenstående analyse rimeligt klart, at den manglende<br />
<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Taiwan ikke skal finde sit svar i folkeretten, sædvaneret eller<br />
Montevideokonventionens artikel 1 fra 1933. Teorierne om <strong>anerkendelse</strong> kommer tilsyneladende<br />
også til kort, når det kommer til at forklare, hvorfor Taiwan ikke er blevet anerkendt.<br />
Forklaringen på den manglende <strong>anerkendelse</strong>, jf. empiri- og analysekapitlet, beror på de enkelte<br />
landes interesse i at bevare et godt forhold til Kina, henset til at der er større økonomiske<br />
muligheder der end i Taiwan. For de lande, som har stor økonomisk interesse i Taiwan (for<br />
eksempel Japan), gælder det om at bevare stabilitet i regionen.<br />
<strong>Udviklingen</strong> i <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong> vil blive behandlet i slutningen <strong>af</strong> dette kapitel.<br />
Case Kosovo<br />
Tyskland<br />
Tyskland – traktater<br />
Tager man udgangspunkt i de officielle pressemeddelelser, den tyske regering udsender, er der fire<br />
forhold, de lægger til grund for deres <strong>anerkendelse</strong>:<br />
1. Det har ikke været muligt at finde en løsning på problemet Kosovo <strong>af</strong> mindelig vej,<br />
2. der har været en humanitær katastrofe i landet,<br />
3. de øvrige EU-lande har eller er ved at anerkende Kosovo (i februar 2008),<br />
4. og en hurtig <strong>anerkendelse</strong> vil (sikkert) bringe fred og stabilitet til landet.<br />
Tyskland var og er med som bidragyder til KFOR-styrken. Det er interessant i sammenhæng med<br />
ovenstående, for KFOR-styrken var ikke sanktioneret med et FN-mandat, men beror på, at vesten<br />
ikke ville være vidne til en humanitær katastrofe i egen baghave. Det ændrede dog ikke ved, at man<br />
samtidig gjorde op med et centralt værdisæt i forhold til Kosovo, nemlig en intervention i en<br />
suveræn stat, uden at der var et FN-mandat til grundlag.<br />
49
UKLASSIFICERET<br />
Efter at situationen var stabiliseret i Kosovo, skulle man forholde sig til, hvad der skulle ske med<br />
Kosovo. Tilbage i 1991, hvor folke<strong>af</strong>stemningen blev <strong>af</strong>holdt i Kosovo, og hvor 99,97 % stemte for<br />
Kosovos u<strong>af</strong>hængighed, erklærede kosovosalbanerne, at de var villige til at opfylde EFs<br />
<strong>anerkendelse</strong>sbetingelser. Med det udgangspunkt ansøgte Kosovo EF om at blive anerkendt som<br />
land. Imidlertid blev ansøgningen <strong>af</strong>vist <strong>af</strong> Badinterkommissionen med den begrundelse, at landet<br />
ikke var at betragte som et selvstændigt land, da det ikke var u<strong>af</strong>hængigt <strong>af</strong> Serbien.<br />
I mellemtiden frem til 2008, hvor Tyskland anerkender Kosovo, er KFOR med tysk bidrag med til<br />
at opretholde en stat, som ellers kun tvivlsomt ville bestå. Det rejser flere problemstillinger i forhold<br />
til Tysklands <strong>anerkendelse</strong> og i forhold til eventuelle nye principper for <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>.<br />
Montevideokonventionens artikel 1, punkt 2 og 3 beskriver, at der skal være en effektiv regering og<br />
en evne til at indgå diplomatiske forbindelser med andre lande. Hvis KFOR ikke var og er i<br />
Kosovo, er det tvivlsomt, om regeringen ville have været effektiv. Ydermere var Tyskland ved<br />
Badinterkommissionen indirekte med til at segmentere i 1991, at Kosovo ikke fandtes som stat.<br />
Tilbage står, at Tyskland lægger vægt på de 4 ovenstående punkter og ikke ud fra saltvandskriteriet<br />
som omtalt i kapitel 1 eller Montevideokonventionen. Det, der adskiller Tysklands <strong>anerkendelse</strong> fra<br />
tidligere <strong>anerkendelse</strong>r, herunder Taiwan, er, at man nu omtaler den humanitære katastrofe og<br />
ønsket om stabilitet som grund for <strong>anerkendelse</strong>. Med denne tilgang gør Tyskland imidlertid op<br />
med nogle centrale retsbegreber, som man tidligere har lagt vægt på i folkeretten 99 , nemlig ”uti<br />
possidetis” 100 contra status quo ante bellum 101 sammenholdt med retten til selvbestemmelse. Med<br />
Tysklands første tilgang, at Kosovo ikke var en selvstændig stat, fordi det ikke var frigjort fra<br />
moderlandet Serbien, til en <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> landet, betyder, at man tillægger uti possidetis større<br />
vægt end det faktum, at Serbien ikke havde givet sin accept <strong>af</strong>, at Kosovo kunne blive selvstændigt.<br />
Det er også interessant at bemærke i denne sammenhæng, at det, der bevirkede, at Kosovo kunne<br />
stå i en ”efter krigs-situation” – uti possidetis – var, at KFOR gik ind i landet og skabte stabilitet.<br />
Tyskland er således med til fra starten med deres deltagelse i KFOR at skabe den effektive regering<br />
og samtidig blokere for, at Serbien med militære midler kunne opretholde en status quo ante<br />
bellum.<br />
Tyskland – udtagelser<br />
Den tyske kansler Angala Merkels udtagelser peger i retning <strong>af</strong>, at det optimale for Tyskland var, at<br />
hele problemstillingen var blevet behandlet i FN, efter at EU havde nået en fælles holdning til<br />
spørgsmålet – og dermed på det tidspunkt havde som et samlet EU støttet Kosovos optagelse i FN.<br />
Virkeligheden overhaler imidlertid kansleren indenom ved, at de øvrige lande begynder at<br />
anerkende Kosovo. Kansleren hopper så at sige med på det tog, der er sat i gang, og går på<br />
kompromis med egne tidligere holdninger.<br />
Tyskland er klar over, at man bryder sædvaneret i <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>. Begrundelsen for dette,<br />
hvis man skal søge efter nye mulige <strong>anerkendelse</strong>skriterier, lå i den humanitære katastrofe som det<br />
ene samt ønsket om stabilitet i regionen som det andet.<br />
99 Per Bredholt Christensen, <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong> side 152.<br />
100 uti possidetis, hvor hver side beholder det territorium eller de ejendele, de besidder ved slutningen <strong>af</strong> krigen.<br />
101 status quo ante bellum, som tingene var før krigen.<br />
50
UKLASSIFICERET<br />
Men kanslerens udtagelser om, at Kosovo er en sui generis-sag, underminerer den pointe, at man<br />
kan antage, at det er kriterier, som Tyskland fremover vil anvende som fast praksis.<br />
Sammenfatningen på Tysklands <strong>anerkendelse</strong><br />
Man synes villig til at gå på kompromis med tidligere principper med den begrundelse, at der var en<br />
humanitær katastrofe, og at der ikke var udsigt til en løsning i nær fremtid.<br />
At man fra tysk side er bevidst om, at <strong>anerkendelse</strong>n ikke følger den normale folkeret og dermed er<br />
med til at skabe en ny praksis, fremgår klart i ordlyden i den officielle <strong>anerkendelse</strong> ved ”einen ganz<br />
besonderen Fall”. Dette kunne pege på, at det faktum, at Tyskland selv var indblandet militært i<br />
Kosovo samt den humanitære katastrofe, var to nye faktorer, der var medvirkende til, at Tyskland<br />
anerkender Kosovo.<br />
Samtidig hermed ligger også en distancering fra den normale sædvane med, at moderlandet skal<br />
acceptere, at det nye land får selvstændighed.<br />
Men det forhold, at kansleren mener, at det er sui generis-sag, efterlader analysen uden et entydigt<br />
svar; andet end det peger i retning <strong>af</strong>, at humanitære katastrofer og regional sikkerhed kunne være<br />
to nye kriterier for <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>. Samtidig kunne det også pege på, at det kun gælder for<br />
<strong>stater</strong> i Tysklands egen baghave.<br />
England i forhold til Kosovo<br />
England - traktater<br />
Englands officielle udtalelse er ikke på samme måde som Tysklands så markant i enkelte punkter,<br />
de lægger til grund for deres <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Kosovo, men har dog det tilfælles med Tyskland, at<br />
der er en erkendelse <strong>af</strong> et problem i Kosovo; det sidste problem i forbindelse med Jugoslavien samt<br />
det forhold, at England også har militære styrker i landet.<br />
Med Englands sparsomme lyrik i den officielle <strong>anerkendelse</strong> ville det være at gå for vidt at<br />
konkludere mere, end at England ser en <strong>anerkendelse</strong> som en løsning på problemet i deres egen<br />
baghave, og en løsning på det ville betyde, at deres militære tilstedeværelse ville kunne begrænses<br />
eller ophøre.<br />
Den manglende lyrik åbner dog for samme problematik som beskrevet under behandlingen <strong>af</strong><br />
Tyskland, nemlig skiftet fra en ikke<strong>anerkendelse</strong> til en <strong>anerkendelse</strong>, uden at man tager de helt store<br />
hensyn til Serbien i den officielle <strong>anerkendelse</strong> eller adresserer problematikken omkring det<br />
tilsyneladende skifte i <strong>anerkendelse</strong>skriterierne.<br />
England – udtagelser<br />
Englands premierminister er på linje med den tyske kansler i begrundelsen for <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong><br />
Kosovo; humanitær katastrofe og stabilitet i regionen. At <strong>anerkendelse</strong>n så skaber en større politisk<br />
usikkerhed i forhold til Serbien og Rusland, er man tilsyneladende villig til at acceptere.<br />
51
Sammenfatning på Englands <strong>anerkendelse</strong><br />
UKLASSIFICERET<br />
England anlægger to nye kriterier for deres <strong>anerkendelse</strong> analogt med Tyskland; humanitær<br />
katastrofe og stabilitet i regionen.<br />
Til gengæld er England med til underminere to <strong>af</strong> de fire principper i effektivitetskriteriet, nemlig at<br />
der skal være en regning, og at landet skal være i stand til at indgå diplomatiske relationer med<br />
andre lande. Det er tvivlsomt, om disse kriterier ville kunne opfyldes, hvis KFOR ikke stod i landet<br />
og havde et de facto-forsvar <strong>af</strong> landet og var med til, med militære midler, at stoppe borgerkrigen.<br />
Frankrig i forhold til Kosovo<br />
Frankrig – traktater<br />
Frankrig er på linje med Tyskland i begrundelsen for <strong>anerkendelse</strong>n, nemlig at hensynet til freden er<br />
vigtigere en hensynet til folkeretten, i dette tilfælde Serbien. Også Frankrig er åbenbart bevist om, at<br />
man dermed bryder med sædvaneretten inden for folkeretten, siden Frankrig også gør en del ud <strong>af</strong> at<br />
understrege, at denne <strong>anerkendelse</strong> ikke er et eksempel til efterfølgelse.<br />
Frankrig – udtagelser<br />
Frankrig har som de øvrige lande, der anerkendte Kosovo, øje på, at <strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Kosovo var<br />
det middel, der skabte fred i regionen, men det er ikke et eksempel til efterfølgelse. Samtidig<br />
hermed er man også bekendt med problematikken med Serbien, som stadig udgør en<br />
sikkerhedsrisiko, men som kan tilbydes en ”hurtig vej til EU”, hvis de forholder sig i ro og<br />
anerkender Kosovo.<br />
Sammenfatning på Frankrig<br />
Frankrigs motivation for at anerkende Kosovo ligger helt på linje med Tyskland, med de<br />
perspektiver, det åbner, jf. gennemgangen <strong>af</strong> Tyskland.<br />
USA i forhold til Kosovo<br />
USA – traktater<br />
USAs begrundelse for <strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Kosovo er interessant i forhold til de øvrigt behandlede<br />
lande i Europa, for vægten i den officielle skrivelse fra den amerikanske præsident ligger på<br />
primært tre ting; det gode interne forhold mellem USA og Kosovo samt det faktum, at Kosovo for 9<br />
år siden var igennem en meget ødelæggende krig, samt at Kosovo i dag har fokus på beskyttelse <strong>af</strong><br />
et mindretal.<br />
USA – udtagelser<br />
52
UKLASSIFICERET<br />
USA udtaler åbenlyst, at man er bekendt med, at man bryder sædvaneretten, og at Kosovo er en<br />
udbryderstat, men at der skal findes en løsning hurtigt. USAs indirekte udtagelser peger på, at<br />
begrundelsen for at anerkende Kosovo, var, at der var uro i deres allieredes baghaver, og dette<br />
problem lagde bånd på nogle <strong>af</strong> deres allierede ressourcer, som ellers kunne have været brugt<br />
andetsteds i USA interesse.<br />
De udtagelser, der alligevel peger på en ny tilgang til <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>, er igen den humanitære<br />
katastrofe og sikkerhed i en region (som har ens interesse geopolitisk og økonomisk).<br />
Sammenfatning på USA<br />
Det er svært at udlede andet <strong>af</strong> skrivelsen, at USA har en meget realpolitisk tilgang til<br />
<strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Kosovo. Man forholder sig ikke til Serbien og sædvaneret inden for folkeretten.<br />
USA så helt bort fra Ruslands og Serbiens protester over for USAs <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Kosovo. Men<br />
kan man dermed udlede, at der ud fra den officielle <strong>anerkendelse</strong> ligger nye <strong>anerkendelse</strong>skriterier?<br />
Det er måske noget tvivlsomt – og dog måske ikke. USA benytter sin rolle som supermagt til at<br />
foretage en handling, som under den kolde krig ville kunne udløse noget mere end ”bare” protester<br />
fra Rusland og Serbien. Det kunne pege på, at USA anlægger en realpolitisk tilgang til<br />
problemstillingen ud fra egne motiver, som ikke nødvendigvis er drevet <strong>af</strong> sædvaneret inden for<br />
folkeretten.<br />
Modsat Tyskland og Frankrig gør USA ikke officielt opmærksom på, at Kosovo er at anse for et<br />
specielt tilfælde, hvilket underbygger ovenstående. For hermed tager man ikke stilling til<br />
sædvaneretten; i spørgsmålet om muligheden for igen at anerkende et land, der ikke opfylder de<br />
gængse kriterier for <strong>anerkendelse</strong>. Man holder så at sige døren åben for at bruge samme model som<br />
anvendt i Kosovo, hvis det skulle vise sig på ny at være i USAs interesse.<br />
Rusland og Serbien i forhold til Kosovo<br />
Rusland og Serbien – traktater<br />
De to lande har en identisk tilgang til problematikken, nemlig at man henholder sig til FNresolution<br />
1244. Man forholder sig derudover ikke til de problemstillinger, som krigen i Kosovo<br />
rejste, og som førte til, at de vesteuropæiske i sidste ende anerkendte landet.<br />
Uden indgriben fra KFOR kunne man godt argumentere for, at de russiske og serbiske argumenter,<br />
om at henholde sig til FN-resolution 1244, ville have bevirket to ting; det ene var, at Kosovo ikke<br />
var blevet en selvstændig stat, og det andet, at man i så fald have fulgt FN-resolutionen og dermed<br />
holdt sig på linje med folkeretten.<br />
Rusland og Serbien – udtagelser<br />
Det paradoksale for Ruslands vedkommende er, at de med den ene hånd anfægter det legitime i at<br />
anerkende Kosovo, men samtidig bruger Kosovoeksemplet i relation til Sydossetien, henset til, at<br />
det er politisk smart i forhold til dem selv.<br />
53
UKLASSIFICERET<br />
Under <strong>Forsvarsakademiet</strong>s besøg i Dumaen (stabskursus 2008-2009, efteråret 2008) blev netop det<br />
paradoksale i ovenstående stillet som spørgsmål. Svaret var, at man fra Ruslands side mente, at<br />
<strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Kosovo var i strid med gældende folkeret, men at nu havde primært EU og USA<br />
ændret sædvaneret ved at anerkende Kosovo. Rusland fulgte nu blot denne nye sædvane i<br />
forbindelse med Sydossetien.<br />
Serbien går nødtvunget med på den europæiske argumentation, med udsigten til en økonomisk<br />
gevinst i forbindelse med en mulig optagelse i EU.<br />
Sammenfatning på Rusland og Serbien<br />
De to lande har det tilfælles, at de begge mener, at <strong>anerkendelse</strong>n er en overtrædelse <strong>af</strong> FNresolution<br />
1244 og <strong>af</strong> sædvaneretten. I samme vending kan de dog anvende eksemplet med Kosovo<br />
til egen fordel. For Serbiens vedkommende kan eksemplet anvendes økonomisk ved at presse EU til<br />
en hurtigere optagelse. For Ruslands vedkommende ved at anvende Kosovoeksemplet i forhold til<br />
Sydossetien.<br />
Kan man her<strong>af</strong> udlede, at også Serbien og Rusland har anerkendt Europas argumentation og dermed<br />
har tilsluttet sig opfattelsen <strong>af</strong>, at der er to nye <strong>anerkendelse</strong>skriterier, som skal lægges til grund for<br />
en <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> nye <strong>stater</strong>? Det er tvivlsomt, når argumenterne for deres handlinger skal findes i<br />
ren indenrigspolitik.<br />
FN i forhold til Kosovo<br />
FN – traktater<br />
FN har ikke endnu optaget Kosovo som medlem, men behandler ansøgningen. Som beskrevet under<br />
<strong>af</strong>snittet med Taiwan og FN, taler FN ikke med en stemme, og dermed giver det ikke mening at tale<br />
om, hvad FN lægger til grund for en <strong>anerkendelse</strong>.<br />
FN - Udtagelser<br />
Udtagelserne (primært fra FNs generalsekretær) om <strong>anerkendelse</strong>n <strong>af</strong> Kosovo som stat, og i<br />
særdeleshed hvorfor, er ikke tydeligt ud fra det fundne kildemateriale. Det peger dog på, at FNs<br />
eget engagement i Kosovo og ønsket om stabilitet i regionen har været medvirkende til en mere<br />
imødekommende retorik end den, Taiwan er blevet mødt med.<br />
Sammenfatning på FN<br />
Det er ikke muligt at entydigt at konkludere, hvad FN lægger til grund for eventuelt at anerkende<br />
Kosovo. Dog indikerer generalsekretærens udtagelser, at han er mere positiv over for at behandle<br />
Kosovos optagelse end Taiwans.<br />
54
UKLASSIFICERET<br />
Samlet delkonklusion på <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> lande med den konstitutive og<br />
deklaratoriske teori som referenceramme og Kosovo som case<br />
Det centrale element i den deklaratoriske teori er effektivitetsprincippet 4 elementer:<br />
1. En permanent befolkning<br />
2. Et defineret territorium<br />
3. En effektiv regering<br />
4. U<strong>af</strong>hængighed<br />
Sammenholder man disse centrale elementer i teorien med empirien og analysen med casen Kosovo<br />
kan følgende udledes:<br />
En permanent befolkning<br />
Historisk set har det netop været et <strong>af</strong> de grundlæggende problemer, som historie<strong>af</strong>snittet viste.<br />
Hvem var der først, og hvem indvandrede? Ydermere medførte borgerkrigen, at der kom en del<br />
internt fordrevne flygtninge samt flygtninge til nabolandene. Alligevel har grundstammen <strong>af</strong><br />
befolkningen været kosovoalbanere, hvilket den også var, da Kosovo erklærede sig selvstændigt i<br />
2008.<br />
Et defineret territorium<br />
Kosovos grænser har ikke været draget i tvivl <strong>af</strong> nogen parter i konflikten eller <strong>af</strong> tredjepart. Landet<br />
har således h<strong>af</strong>t et fast territorium, som teorien foreskriver som en <strong>af</strong> betingelserne for <strong>anerkendelse</strong>.<br />
En effektiv regering<br />
Siden 1999 har KFOR været til stede i landet med militære styrker, fordi landet ikke selv var i stand<br />
til at opretholde intern sikkerhed i landet. Ydermere har United Nations Interim Administration<br />
Mission in Kosovo (UNMIK) 102 været til stede i landet siden 1999, på baggrund <strong>af</strong> den tidligere<br />
omtalte FN-resolution 1244. Det har reelt betydet et ansvar for:<br />
1: politi og domstole<br />
2: civil administration<br />
3: udvikling <strong>af</strong> demokratiet og institutionsbygning<br />
4: rekonstruktion og økonomisk udvikling.<br />
På baggrund <strong>af</strong> ovenstående er der ikke tale om en effektiv regering i forhold til den deklaratoriske<br />
teoris effektivitetsprincip.<br />
U<strong>af</strong>hængighed<br />
Det forhold, at Kosovo havde status <strong>af</strong> en autonom provins under Serbien og i modsætning til de<br />
øvrige nu anerkendte <strong>stater</strong> i det tidlige Jugoslavien ikke status <strong>af</strong> republik, bevirker, at når man<br />
normalt taler om løsrivelse <strong>af</strong> <strong>stater</strong> i folkeretslig sammenhæng, er det sædvaneret, at moderlandet<br />
giver sin accept til løsrivelse. Det forhold er ikke blevet opfyldt i tilfældet Kosovo. Empiri- og<br />
analyse<strong>af</strong>snittet viste netop, at Serbien støttet <strong>af</strong> Rusland fremførte dette argument som en <strong>af</strong><br />
hjørnestenene i deres argumentation for, hvorfor Kosovo ikke kunne erklæres selvstændigt.<br />
102 http://www.unmikonline.org/<br />
55
UKLASSIFICERET<br />
Samlet set har Kosovo ud fra effektivitetsprincippet i den deklaratoriske teori ikke været et særligt<br />
klassisk eksempel på en stat, der opfylder de 4 kriterier, og som følge der<strong>af</strong> bliver anerkendt som<br />
stat. Men virkeligheden taler sit klare sprog, Kosovo er blevet anerkendt <strong>af</strong> 56 lande. 22 <strong>af</strong> Europas<br />
27 lande har anerkendt Kosovo.<br />
Ovenstående leder hen til den konstitutive teori, for når den deklaratoriske teori giver en ikke<br />
særligt fyldestgørende forklaringskr<strong>af</strong>t i forhold til, hvorfor Kosovo alligevel blev anerkendt <strong>af</strong> så<br />
mange lande, kan forklaringen muligvis søges her.<br />
Samlet set kan man opdele ovenstående aktørerne omkring Kosovo i 3 grupper.<br />
1: Rusland – Serbien, som henholder sig til FN-resolution 1244. Det, man kunne kalde den<br />
traditionelle tilgang til <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>, dog med den drejning, at man mere eller mindre er<br />
villig til at gå på kompromis med den holdning. Dette er under forudsætning, at man efterfølgende<br />
får noget til gengæld.<br />
2: USA og England, som anerkender Kosovo, dog uden at komme med en begrundelse, der stikker<br />
meget dybere en ønsket om fred i regionen.<br />
3: Frankrig og Tyskland, som lægger den humanitære katastrofe samt ønsket for fred og stabilitet i<br />
regionen til grund for deres <strong>anerkendelse</strong>.<br />
Både for kategori 2 og 3 er der endvidere nævnt det forhold, at de pågældende lande har militære<br />
styrker i landet.<br />
Det er i kategori 3, at man kan se en udvikling <strong>af</strong> <strong>anerkendelse</strong>skriterierne, nemlig med fokus på<br />
den humanitære katastrofe. Herudover kan man se, at stats<strong>anerkendelse</strong> er brugt som middel til at<br />
skabe fred i en region.<br />
Sammenfatning på <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong> med Taiwan og Kosovo som case – og med den<br />
konstitutive og den deklaratoriske teori som referenceramme<br />
Sammenligner man Kosovo og Taiwan ud fra traktater og de officielle <strong>anerkendelse</strong>r, er der flere<br />
væsentlige konklusioner, man kan drage.<br />
I casen Taiwan var hensynet til samhandlen med Kina overskyggende i forhold til det folkeretlige<br />
korrekte i at anerkende Taiwan. Både Japan og USA gik så vidt at trække sin officielle <strong>anerkendelse</strong><br />
tilbage, men fortsætte det militære samarbejde. Japan havde også fokus på økonomien og Kina, som<br />
kunne løse knuden ved at henholde sig til FN-resolutionen.<br />
Taiwan lider ikke nød og er under militær beskyttelse <strong>af</strong> USA, som var det et de jure-land og ikke<br />
kun et de facto-land.<br />
Sammenholder man Taiwan med Kosovo, kan det være svært at begrunde, hvorfor de samme lande,<br />
der anerkender Kosovo, ikke anerkender Taiwan, hvis man kun anlægger et rent folkeretligt<br />
perspektiv. Japan har anerkendt Kosovo, men holder sig tilbage, når det kommer til Taiwan.<br />
56
UKLASSIFICERET<br />
Økonomi og regional sikkerhed kommer gentagne gange op som begrundelse – men altså ikke<br />
sædvaneret eller Montevideokonventionen.<br />
Et interessant aspekt i de to cases er, at i begge tilfælde er der en supermagt, der står mere eller<br />
mindre i skyggen <strong>af</strong> <strong>anerkendelse</strong>sprocessen, henholdsvis Rusland og Kina. Kina har i det store<br />
formået at få verdenssamfundet til at <strong>af</strong>stå for at anerkende Taiwan. Samme succes har Rusland<br />
ikke h<strong>af</strong>t. En ikke uvæsentlig begrundelse for dette forhold kan meget vel tænkes søgt i Kinas<br />
placering på det økonomiske verdensmarked. Som analysen viste, er økonomi gentagne gange et<br />
aspekt, som tilsyneladende kan sætte folkeretten på pause for en tid.<br />
De grunde, der træder frem samlet set med de to cases, er den humanitære katastrofe, som var i<br />
Kosovo, og faren for, at den blusser op igen, bevirker, at man anerkender Kosovo for at få stabilitet<br />
i regionen.<br />
Kapitel 5: Konklusion<br />
Mulige nye <strong>anerkendelse</strong>skriterier <strong>af</strong> <strong>stater</strong>.<br />
Specialets mål var at undersøge om:<br />
Er sket en udvikling i <strong>anerkendelse</strong>skriterierne <strong>af</strong> <strong>stater</strong> i nyere tid, og i så fald hvilken?<br />
Umiddelbart giver ikke meget mening at benytte den konstitutive teori som referenceramme, da den<br />
ikke medtager begrundelserne for, hvorfor en eventuel <strong>anerkendelse</strong> kommer i stand. Jeg har derfor<br />
valgt at bruge den deklaratoriske teori, med udgangspunkt i effektivitetsprincippetm for at opstille<br />
mulige nye <strong>anerkendelse</strong>skriterier for nye <strong>stater</strong>.<br />
Udgangspunktet er de fire elementer i effektivitetsprincippet:<br />
1. En permanent befolkning<br />
2. Et defineret territorium<br />
3. En effektiv regering<br />
4. U<strong>af</strong>hængighed<br />
Sammenholdes disse 4 principper med empirien og analysen, kan følgende udledes:<br />
Ad) En permanent befolkning<br />
Empirien <strong>af</strong>dækkede ikke forhold, hverken i traktater eller i den centrale aktørers udtagelser, der<br />
peger på, at der er sket en ændring i forhold til, at kravet om en permanent befolkning skal være<br />
opfyldt. Både Taiwan og Kosovo har h<strong>af</strong>t en permanent befolkning igennem nyere tid op til i dag.<br />
Der er således ikke belæg for at antage, at dette kriterium ikke fortsat lægges til grund for<br />
<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> nye <strong>stater</strong>.<br />
Ad) Et defineret territorium<br />
Både Taiwan og Kosovo h<strong>af</strong>t et fast territorium op til i dag, og der er ikke noget i casen, der<br />
indikerer, at princippet om, at en ny stat skal have et fast territorium, er blevet udviklet eller ændret.<br />
57
UKLASSIFICERET<br />
Ad) En effektiv regering<br />
Taiwan har siden anden verdenskrig h<strong>af</strong>t en effektiv regering, modsat Kosovo, hvis hele<br />
statsapparat i 1999 var <strong>af</strong> en noget tvivlsom størrelse. Selv under løsrivelses- og<br />
selvstændighedserklæringen blev Kosovo kr<strong>af</strong>tigt understøttet <strong>af</strong> UNMIK og KFOR.<br />
Uden deres tilstedeværelse er det svært at forestille sig, at der havde været nogen regering<br />
overhovedet. Dette til trods, så bliver Kosovo anerkendt. De 56 anerkendende <strong>stater</strong> kan derfor ikke<br />
have anlagt det som et ultimativt krav, at der var en effektiv regering, før landet kunne blive<br />
anerkendt; snarere at der på et senere var udsigt til, at der kom en effektiv regering.<br />
Ad) U<strong>af</strong>hængighed<br />
De to cases Taiwan og Kosovo har på dette punkt den lighed, at en stat påberåber sig, at den ikke<br />
har moderlandets accept for løsrivelse. I tilfældet Taiwan fik det stor betydning, da de fleste <strong>af</strong> de<br />
analyserede lande har anlagt en et-Kina-politik, hvilket dermed lægger op til, at løsningen skal<br />
findes mellem Taiwan og Kina selv, uden indblanding fra andre lande. En lidt paradoksal<br />
problemstilling, henset til at for eksempel både Japan og USA havde anlagt en et-Kina-politik, men<br />
samtidig har anerkendt Kosovo, som står i samme skisma som Taiwan, for så vidt angår accepten<br />
fra moderlandet. Princippet om en accept fra moderlandet om løsrivelse står derfor ikke entydigt<br />
stærkt som princip, men kan åbenbart <strong>af</strong>viges, hvis andre forhold taler herfor.<br />
Ovenstående fører frem til, at der kan argumenteres for, at der er flere forhold end de 4 klassiske i<br />
effektivitetsprincippet, der kan være medvirkende årsager til, at <strong>stater</strong> bliver anerkendt, og dermed<br />
synes en udvikling i <strong>anerkendelse</strong>skriterierne at kunne påvises.<br />
Som påvist ifm. Taiwan har hensynet til regional sikkerhed været fremhævet en del gange som<br />
begrundelse for at være tilbageholdende fra Taiwans egen side med alt for højrøstet at erklære sig<br />
selvstændigt. Tilsvarende har de regionale aktører været tilsvarende tilbageholdende i deres retorik<br />
for at undgå at støde Kina. Deres handlinger og attitude har dog alligevel vist, at de betragter<br />
Taiwan som selvstændigt. Modsat har begrundelserne fra de analyserede lande, som anerkendte<br />
Kosovo, netop h<strong>af</strong>t regional sikkerhed som begrundelse for <strong>anerkendelse</strong>n (til trods for at det brød<br />
med reglen om, at Kosovo ikke havde en effektiv regering eller var u<strong>af</strong>hængigt). Af de to cases<br />
sammenstillet må man kunne udlede, at den regionale sikkerhed er medvirkende for og står over,<br />
om et land bliver anerkendt eller ej.<br />
Respekten for menneskerettighederne/den humanitære katastrofe 103 var et andet væsentligt aspekt<br />
for <strong>anerkendelse</strong> i casen Kosovo, viste empirien og analysen. Men netop dette aspekt var<br />
medvirkende til, at flere <strong>af</strong> de statsledere, der anerkendte Kosovo, udråbte Kosovo til en sui generissag.<br />
Frygten for, at nogen skulle kunne spekulere i interne fordrivelser eller folkemord med henblik<br />
på at kunne opnå <strong>anerkendelse</strong> som stat, var og er <strong>af</strong>skrækkende. Spørgsmålet, om humanitære<br />
katastrofer skal medtages som et muligt nyt kriterium, er ikke entydigt, men det peger i den retning.<br />
Det sidste argument, som i særdeleshed er gået igen i Taiwancasen, er hensynet til egen økonomi.<br />
Nok har man dybe sympatier for Taiwan, som man i bund og grund mener bør være selvstændigt,<br />
men hensynet til egen økonomi vejer tungere. Som empiri<strong>af</strong>snittet viser, er der sågar <strong>stater</strong>, der<br />
åbenlyst har brugt den begrundelse for at gå fra en <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> Taiwan til en <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong><br />
103 Se endvidere Antonio Cassese, International Law, second edition side 75 og frem, samt side 395<br />
58
UKLASSIFICERET<br />
Kina på bekostning <strong>af</strong> Taiwan. Dette kan næppe tænkes indført som officielt kriterium for<br />
<strong>anerkendelse</strong>, men er ikke desto mindre at holde sig for øje, når realpolitikken skal forstås og<br />
analyseres.<br />
Sammenfatning<br />
Empirien og analysen viste, at med deklaratorisk teori som referenceramme, og med udgangspunkt i<br />
effektivitetsprincippet, kan der argumenteres for en ændring til to <strong>af</strong> de oprindelige kriterier i<br />
effektivitetskriterierne samt argumenteres for to nye kriterier.<br />
Specialet mener at kunne påvise, at der en ny stat, der skal gøre sig håb om <strong>anerkendelse</strong>, skal<br />
kunne leve op til følgende kriterier, der dermed også påviser en udvikling <strong>af</strong><br />
<strong>anerkendelse</strong>skriterierne:<br />
6. En permanent befolkning<br />
7. Et defineret territorium<br />
8. En effektiv regering eller udsigten til en effektiv regering inden for en overskuelig årrække.<br />
9. Som udgangspunkt u<strong>af</strong>hængighed fra moderlandet, hvilket dog kan fraviges, hvis andre<br />
tungtvejende argumenter taler herfor.<br />
10. Tilstedeværelsen <strong>af</strong> en humanitær katastrofe.<br />
Vurdering <strong>af</strong> ovenstående konklusion<br />
Ovenstående konklusion bygger på to cases, som ved nærmere analyse har vist sig at bestå <strong>af</strong> at utal<br />
<strong>af</strong> underproblemstillinger, herunder særligt politiske hensyn, som er unikke i det specifikke tilfælde.<br />
Hændelser andetsteds på verdensscenen, som ved tilfældighedernes spil fik indflydelse på, om<br />
landet blev anerkendt eller ej. Samlet set har et utal <strong>af</strong> unikke forhold været med til at <strong>af</strong>gøre landets<br />
skæbne.<br />
Spørgsmålet er derfor, om man entydigt kan tale om udvikling i <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>, eller om det<br />
i sagens natur er, at alle <strong>anerkendelse</strong>r <strong>af</strong> nye <strong>stater</strong> er unikke og beror på en fra gang til gangvurdering.<br />
Specialet har netop påvist, at selvom Taiwan var det land, der bedst opfyldte<br />
effektivitetskriteriet, blev det Kosovo, der blev anerkendt.<br />
59
Kapitel 6: Perspektivering<br />
UKLASSIFICERET<br />
Konklusionen i forrige kapitel viste, at effektivitetsprincippet er under udvikling fra at være et<br />
meget fast forankret princip i folkeretten til at blive mere opblødt. Casen Kosovo viste, at man<br />
brugte <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> staten som konfliktløsningsmiddel, til trods for at staten ikke var en effektiv<br />
stat. Hvis denne udvikling fortsætter, vil man kunne se <strong>stater</strong>, der bliver anerkendt, før der er et<br />
statsapparat på plads.<br />
Man kan blot dreje blikket mod det <strong>af</strong>rikanske kontinent, hvor mange <strong>af</strong> <strong>stater</strong>ne er gamle<br />
koloni<strong>stater</strong>, hvor grænsen er trukket med en lineal uden smålig skelnen til etniske og religiøse skel<br />
eller klansamfundets grænser som i eksempelvis Somalia, hvilket har skabt voldsomme problemer<br />
og sammenstød mellem de forskellige etniske grupperinger.<br />
Hvis disse problemer skal løses uden at skulle gennem borgerkrig for derigennem at kunne få nogle<br />
naturlige grænser (uit possidetis), må man se bort fra de eksisterende nuværende landegrænser og<br />
fastsætte landets nye grænser ud fra etniske skel. Når man er kommet til enighed om det nye lands<br />
udstrækning, må man ydermere acceptere, at der indledningsvis ikke findes en effektiv regering og<br />
hurtigt derefter søge at få landet anerkendt i verdenssamfundet.<br />
Under <strong>Forsvarsakademiet</strong>s besøg i Kenya og Etiopien (stabskursus 2008/2009, foråret 2009) gav<br />
man udtryk for i the African Union (AU), at ovenstående var en model, man overvejede at bruge i<br />
forbindelse med Somalia, Etiopien og Kenya.<br />
Hvis Kosovo danner præcedens, vil man også kunne se andre <strong>stater</strong> blive anerkendt, hvis der er<br />
forekommet grove krænkelser <strong>af</strong> menneskerettighederne. Spørgsmålet er, om det er en heldig<br />
udvikling. I Kosovo var UCK mistænkt for at være med til at skabe voldsomme uroligheder med<br />
det formål at tiltrække sig verdenssamfundets opmærksomhed for at opnå <strong>anerkendelse</strong> som<br />
selvstændig stat.<br />
60
Litteratur- og bilagsoversigt<br />
Litteraturoversigt<br />
bog- eller artikelform<br />
Litteratur<br />
UKLASSIFICERET<br />
Lb.<br />
nr.<br />
Hvilen Forfatter: Afsnit Resultat<br />
1 ”udenrigs” nr 1 2008 Side 7 - 111 Refleksion om Kosovo som mulig case<br />
2 The Creation of states in<br />
international Law<br />
James Crawford 197-221<br />
Refleksion om Taiwan som mulig case.<br />
3 Perspectives on International<br />
Law<br />
Nandasiri Jasentuliyana Hele bogen<br />
4 Judicial<br />
supplement nr. 50<br />
5 Magt og normer i<br />
international politik<br />
Det sikkerheds- og<br />
Nedrustningspolitiske Udvalg<br />
(SNU) 1994<br />
Hele bogen, undtagen<br />
kap 5<br />
Grundlæggende teoriforståelse i forbindelse men<br />
<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>.<br />
6 Anerkendelse <strong>af</strong> <strong>stater</strong> Per Bredholdt Christensen Hele bogen Teoriforståelse i forbindelse men <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong><br />
<strong>stater</strong>.<br />
7 Enten og eller (1995) Ole Spiermann Hele bogen Teoriforståelse i forbindelse men <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong><br />
<strong>stater</strong>.<br />
8 international society and the Scoot Peeg Hele bogen Teoriforståelse i forbindelse men <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong><br />
de facto state<br />
<strong>stater</strong>.<br />
9 Folkeret (2003) Ole Espersen<br />
Frederik Harhoff<br />
10 Modern Introduction to<br />
International Law<br />
(1997)<br />
11 International Law. Second<br />
edition (2005)<br />
12 The Creation of States in<br />
International Law (2006)<br />
13 Recognition and the United<br />
Nations<br />
(1987)<br />
14 ?<br />
(1989)<br />
15 Recognition of Goverments<br />
(1997)<br />
16 The case for Kosova,<br />
Passage to independence<br />
17 Breaking the China-Taiwan<br />
Impasse<br />
18 Creating New States, Theory<br />
and Practice of Secession<br />
Litteratur til at undersøge med<br />
Ole Spiermann<br />
Peter Malanczuk Ikke vider brugbar i forhold til specialet, kun få<br />
relevante <strong>af</strong>snit vedrørende <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong><br />
<strong>stater</strong>.<br />
Antonio Cassese<br />
James Crawford<br />
Udvalgte dele Dele <strong>af</strong> bogen beskriver mulige nye<br />
<strong>anerkendelse</strong>skriterier<br />
John Dugard<br />
James Crawford<br />
M. J. Peterson Dele <strong>af</strong> bogen Som titlen på bogen antyder, så omhandler den<br />
primært <strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> regeringer. Der er dog<br />
teori<strong>af</strong>snit som er analoge med teorien på<br />
<strong>anerkendelse</strong> <strong>af</strong> <strong>stater</strong>.<br />
Anna Di Lellio Dele <strong>af</strong> bogen Baggrundsforståelse for case Kosovo<br />
Donald S. Zagoria<br />
Aleksandar Pavkovic with Peter<br />
Radan<br />
Lb.<br />
nr.<br />
Hvilen Forfatter: Afsnit Resultat<br />
1 Humanitær folkeret<br />
2 Making Capitalism in China:<br />
The Taiwan Connection<br />
You-tien Hsing<br />
Dele <strong>af</strong> bogen Som titlen antyder omhandler bogen hvordan<br />
man skaber en ny stat uf fra en allerede<br />
eksisterende stat. Bogen har derfor kun h<strong>af</strong>t<br />
begrænset værdi i forhold til specialet.<br />
61
Metodelitteratur<br />
UKLASSIFICERET<br />
Lb.<br />
nr.<br />
Hvilen Forfatter: Afsnit Resultat<br />
1 Specielt om specialer”<br />
Hele bogen Anvendes sammen med FAK retningslinjer til<br />
Forlaget samfundslitteratur<br />
2006<br />
udarbejdelse <strong>af</strong> specialet<br />
2 Den gode opgave Hele bogen Anvendes sammen med ”Specielt om specialer”<br />
62
UKLASSIFICERET<br />
Bilag 1 - Joint Communique of the United States of America and the<br />
People's Republic of China<br />
Joint Communique of the United States of America and the People's Republic of<br />
China<br />
January 1, 1979<br />
(The communique was released on December 15, 1978, in Washington and Beijing.)<br />
1. The United States of America and the People's Republic of China have agreed to recognize<br />
each other and to establish diplomatic relations as of January 1, 1979.<br />
2. The United States of America recognizes the Government of the People's Republic of China<br />
as the sole legal Government of China. Within this context, the people of the United States<br />
will maintain cultural, commercial, and other unofficial relations with the people of Taiwan.<br />
3. The United States of America and the People's Republic of China re<strong>af</strong>firm the principles<br />
agreed on by the two sides in the Shanghai Communique and emphasize once again that:<br />
4. Both wish to reduce the danger of international military conflict.<br />
5. Neither should seek hegemony in the Asia-Pacific region or in any other region of the world<br />
and each is opposed to efforts by any other country or group of countries to establish such<br />
hegemony.<br />
6. Neither is prepared to negotiate on behalf of any third party or to enter into agreements or<br />
understandings with the other directed at other states.<br />
7. The Government of the United States of America acknowledges the Chinese position that<br />
there is but one China and Taiwan is part of China.<br />
8. Both believe that normalization of Sino-American relations is not only in the interest of the<br />
Chinese and American peoples but also contributes to the cause of peace in Asia and the<br />
world.<br />
The United States of America and the People's Republic of China will exchange Ambassadors<br />
and establish Embassies on March 1, 1979.<br />
63
UKLASSIFICERET<br />
Bilag 2 Membership for Taiwan in Fund<br />
Findes endvidere på:<br />
http://caselaw.lp.findlaw.com/casecode/uscodes/22/chapters/7/subchapters/xv/sections/section_286<br />
v.html<br />
64
Bilag 3 – Resolution 2758<br />
UKLASSIFICERET<br />
Resolution 2758 (XXVI)<br />
THE GENERAL ASSEMBLY,<br />
Recalling the principles of the Charter of the United Nations,<br />
Considering the restoration of the lawful rights of the People's Republic of China is essential both<br />
for the protection of the Charter of the United Nations and for the cause that the United Nations<br />
must serve under the Charter.<br />
Recognizing that the representatives of the Government of the People's Republic of China are the<br />
only lawful representatives of China to the United Nations and that the People's Republic of China<br />
is one of the five permanent members of the Security Council,<br />
Decides to restore all its rights to the People's Republic of China and to recognize the<br />
representatives of its Government as the only legitimate representatives of China to the United<br />
Nations, and to expel forthwith the representatives of Chiang Kai-shek from the place which they<br />
unlawfully occupy at the United Nations and in all the organizations related to it.<br />
1967th plenary meeting<br />
25 October 1971<br />
65
UKLASSIFICERET<br />
Bilag 4 - Obamas brev vil præsident Ma<br />
Dear President Ma:<br />
Please accept my warmest congratulations on your inauguration as the new President of Taiwan.<br />
This is an important event in the political history of the island, one which can deepen the ties<br />
between the United States and Taiwan. A sound U.S.-Taiwan relationship will certainly be the goal<br />
of my Administration. Your inauguration also holds promise for more peaceful and stable relations<br />
between the two sides of the Taiwan Straits, in no small measure because you have extended the<br />
hand of peace and cooperation to Beijing.<br />
Your election is the latest step in consolidating a democracy that has advanced over the last two<br />
decades. The people of Taiwan showed great maturity by endorsing a track of peace, prosperity, and<br />
good relations with the United States.<br />
I sincerely hope the People's Republic of China will respond to the beginning of your presidency in<br />
a constructive and forward-leaning way. It is important for Beijing to demonstrate to the people of<br />
Taiwan that the practical and non-confrontational approach that you have taken towards the<br />
Mainland can achieve positive results. I hope that there will be progress on issues including<br />
development of economic ties, expanding Taiwan's international space, and cross-Straits security,<br />
on which you have made proposals that deserve a good-faith response.<br />
I support the "one China" policy of the United States, adherence to the three U.S.-PRC Joint<br />
Communiqués concerning Taiwan, and observance of the Taiwan Relations Act. On that<br />
foundation, I believe that the United States should strengthen channels of communication with<br />
officials of your government. We should continue to provide the arms necessary for Taiwan to deter<br />
possible aggression. And we should support your efforts to build closer ties with the Mainland that<br />
will lay the groundwork for a mores table and predictable relationship.<br />
Your election on March 22nd and your inauguration on May 20th were good days for the people of<br />
Taiwan, for the forces of democracy around the world, and for peace and stability in the Taiwan<br />
Strait and western Pacific. I will do all that I can to support Taiwan's democracy in the years ahead.<br />
With best wishes,<br />
Barack Obama<br />
http://michaelturton.blogspot.com/2008/05/obamas-letter-to-ma.html<br />
Brevets indhold bekræftes <strong>af</strong> både <strong>af</strong> ”The China Post”<br />
http://www.chinapost.com.tw/taiwan/foreign%20<strong>af</strong>fairs/2008/05/25/157990/Obama-vows.htm<br />
Og <strong>af</strong> Taipie Times http://www.taipeitimes.com/News/taiwan/archives/2008/05/25/2003412905<br />
66
UKLASSIFICERET<br />
Bilag 5 – President Chen Shui-bian's Letter to UN Secretary-General Ban<br />
Ki-moon<br />
President Chen Shui-bian's Letter to UN Secretary-General Ban Ki-moon Delivered on July 19 (Office<br />
of the President)<br />
H.E. Ban Ki-moon<br />
Secretary-General<br />
United Nations<br />
New York, NY<br />
USA<br />
Your Excellency,<br />
In accordance with Article 4 of the Charter of the United Nations, and in compliance with rule 58 of the<br />
provisional rules of procedure of the Security Council and rule 134 of the rules of procedure of the<br />
General Assembly, I have the honor, on behalf of Taiwan's 23 million people and in my capacity as<br />
President, to request the admission of Taiwan as a member of the United Nations.<br />
The international community of today chooses to disregard the efforts of Taiwan's 23 million people in<br />
their pursuit of dignity and peace. It would rather ask a country that advocates the universal values of<br />
freedom, democracy, human rights, and peace to submissively remain silent when its identity is denied<br />
and security threatened. Whereas globalization draws nations and peoples around the world closer under<br />
shared interests and concerns, the United Nations has long excluded Taiwan from participation, erecting<br />
a wall against it and placing it in political apartheid. Such unfair treatment towards Taiwan is<br />
incomprehensible and unbearable.<br />
The people living on the beautiful land of Taiwan desire their nation to become a member of the<br />
international community and make greater contributions to world peace and prosperity. I, as President,<br />
have been given a mandate by the people of Taiwan, and therefore have the responsibility to see realized<br />
their aspirations. Participation in the United Nations is a fundamental right of the people of Taiwan. The<br />
absence of Taiwan in the United Nations creates a gap in the global network for cooperation, goes<br />
against the ideals and notion of justice upheld by the United Nations, and moreover is ironic in light of<br />
the UN's principle of universality.<br />
As the popularly elected President of Taiwan, it is my duty to express to the world the earnest will of the<br />
23 million people of Taiwan to join the United Nations. I hereby formally submit Taiwan's application<br />
for membership and request that it be placed before the Security Council and the General Assembly for<br />
consideration.<br />
For this purpose, the following declaration is made in accordance with rule 58 of the provisional rules of<br />
procedure of the Security Council and rule 134 of the rules of procedure of the General Assembly:<br />
Declaration<br />
In connection with the application of Taiwan for membership in the United Nations, I have the honor,<br />
on behalf of Taiwan's 23 million people, to declare that Taiwan accepts the obligations contained in the<br />
Charter of the United Nations and solemnly undertakes to fulfill them.<br />
Sincerely yours,<br />
Chen Shui-bian<br />
President<br />
Taiwan<br />
67
UKLASSIFICERET<br />
Bilag 6 - Minister James C.F. Huang's Letter to UN Secretary-General<br />
Ban Ki-moon<br />
Minister James C.F. Huang's Letter to UN Secretary-General Ban Ki-moon on July 26<br />
Your Excellency,<br />
It is regrettable that the UN Secretariat, citing Resolution 2758 as its basis, denied Taiwan’s<br />
application for UN membership conveyed by the Permanent Representatives of two Member States,<br />
the Solomon Islands and the Kingdom of Swaziland.<br />
The rules of the United Nations empower only the Security Council and the General Assembly with<br />
the authority to discuss and decide on UN membership applications. This very principle was<br />
reiterated by Deputy Spokesperson for the UN Secretary-General in her remarks at the daily press<br />
briefing of July 23. As such, the UN Secretariat in fact does not have the discretion to reject outright<br />
Taiwan’s application.<br />
Resolution 2758 neither grants China the right to represent Taiwan’s 23 million people at the<br />
United Nations, nor states that Taiwan is a part of China or the People’s Republic of China. The UN<br />
Secretariat’s statement that Taiwan is a part of the People’s Republic of China is a false<br />
interpretation of the said resolution. This interpretation is incorrect, illegitimate and contradictory to<br />
regional reality. Therefore, it can not and should not be taken as the legal basis to decline Taiwan’s<br />
application.<br />
The United Nations has long excluded Taiwan, erecting a wall to place it in political apartheid.<br />
Isolation breeds disaster. The continued isolation of Taiwan would be tantamount to encouragement<br />
of intimidation from China. International ostracism of Taiwan emboldens China in its aggressive<br />
actions, fanning instability in the area. Your Excellency comes from the Republic of Korea, a<br />
country with which we share remarkably similar history and experience. You must realize the<br />
misery of people under hegemonic oppression and their apprehension from the threat of war.<br />
The people living on the beautiful island of Taiwan desire their nation to become a member of the<br />
United Nations. Taiwan is able and willing to fulfill the obligations expected of UN members and<br />
make greater contributions to world peace, justice and prosperity. I hereby urge Your Excellency to<br />
respect the will of the people of Taiwan to join the United Nations, and to duly process Taiwan’s<br />
application for UN membership in accordance with relevant rules of procedures of the United<br />
Nations.<br />
Sincerely yours,<br />
James C.F. Huang<br />
Minister of Foreign Affairs<br />
Republic of China (Taiwan)<br />
68
UKLASSIFICERET<br />
Bilag 7 - PRESSEMITTEILUNG NR.: 51<br />
PRESSE- UND INFORMATIONSAMT DER BUNDESREGIERUNG<br />
PRESSEMITTEILUNG NR.: 51<br />
Zustimmung des Kabinetts zur völkerrechtlichen Anerkennung des Kosovo<br />
Mi, 20.02.2008<br />
Der Sprecher der Bundesregierung, Ulrich Wilhelm, teilt mit:<br />
Das Bundeskabinett hat heute der völkerrechtlichen Anerkennung der Republik Kosovo sowie der<br />
Aufnahme diplomatischer Beziehungen zugestimmt. Die förmliche Anerkennung sowie die<br />
Erklärung der Bereitsch<strong>af</strong>t zur Aufnahme diplomatischer Beziehungen erfolgen durch ein Schreiben<br />
des Bundespräsidenten an den kosovarischen Präsidenten.<br />
Am 17. Februar 2008 hat die Parlamentarische Versammlung in Pristina eine<br />
Unabhängigkeitserklärung verabschiedet. Daraufhin hat sich der Rat für Allgemeine<br />
Angelegenheiten und Außenbeziehungen (RAA) in seiner Sitzung am 18. Februar 2008 auf<br />
Ratsschlussfolgerungen geeinigt. Diese stellen unter anderem fest, dass die EU-Mitgliedstaaten über<br />
ihre Beziehungen zum Kosovo in Übereinstimmung mit ihrer nationalen Praxis und dem<br />
Völkerrecht entscheiden werden.<br />
In den Ratsschlussfolgerungen werden insbesondere die in der Unabhängigkeitserklärung<br />
enthaltene Zusicherung zum Schutz der Serben und anderer Minderheiten, zum Schutz des<br />
kulturellen und religiösen Erbes sowie zur internationalen Überwachung zur Kenntnis genommen.<br />
Der Rat begrüßt ferner die Fortsetzung der internationalen Präsenzen auf der Grundlage der<br />
Resolution 1244 (1999) des Sicherheitsrates der Vereinten Nationen. Die EU hat unterstrichen, dass<br />
die Lösung der Statusfrage des Kosovo einen ganz besonderen Fall betrifft, der keineswegs als<br />
Präzedenzfall angesehen werden kann.<br />
Die Bundesregierung ist – zusammen mit einer Vielzahl von Partnern in der EU, aber auch darüber<br />
hinaus – der Überzeugung, dass eine rasche Anerkennung der Republik Kosovo durch eine<br />
möglichst große Anzahl von Staaten geeignet ist, dauerh<strong>af</strong>te Stabilität für die gesamte Region zu<br />
fördern. Die mehrjährigen, vergeblichen Verhandlungen des Sondergesandten des Generalsekretärs<br />
der Vereinten Nationen, Martti Ahtisaari und der Kosovo-Troika, haben gezeigt, dass eine<br />
einvernehmliche Lösung der Statusfrage nicht möglich ist.<br />
Zu den Staaten, die Kosovo bereits anerkannt haben, gehören unter anderem. Frankreich,<br />
Großbritannien, die USA, Australien und die Türkei. Eine Vielzahl weiterer Staaten, darunter viele<br />
EU-Mitgliedstaaten, folgen in diesen Tagen.<br />
Die EU hat bereits mehrfach ihre Bereitsch<strong>af</strong>t erklärt (unter anderem auf dem Europäischen Rat<br />
vom 14. Dezember 2007), ihrer Verantwortung für die Stabilität der Region gerecht zu werden. Sie<br />
wird die Entwicklung des neuen Staates mit ihrer bisher größten ESVP-Mission rechtsstaatlich<br />
begleiten. Einen entsprechenden Beschluss hat die Gemeinsch<strong>af</strong>t bereits getroffen.<br />
Deutschland wird dabei mit besonderer Aufmerksamkeit die Erfüllung der Verpflichtungen der<br />
Republik Kosovo im Bereich der Menschenrechte, des Minderheitenschutzes und der<br />
69
UKLASSIFICERET<br />
Flüchtlingsrückkehr verfolgen und mit Nachdruck die Heranführung Serbiens an die EU<br />
unterstützen. Die Bundesregierung will insbesondere das bereits paraphierte Stabilisierungs- und<br />
Assoziierungsabkommen mit Serbien unterzeichnen und vertraut darauf, dass die hierfür<br />
notwendigen Voraussetzungen bald erfüllt werden.<br />
70