Michelangelo Buonarroti
Michelangelo Buonarroti
Michelangelo Buonarroti
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Side 155<br />
Tifold usalig var den Stund, hvor <strong>Michelangelo</strong> selv læssede denne nye Byrde paa<br />
sine Skuldre, netop som han stod paa Springet til at faa det Arbejd fra Haanden, der<br />
længe havde staaet for ham som hans Livs Hovedværk.<br />
Det føles her, at for han ret skulde samle sig, maatte han have en Vilje som Giulio<br />
den Anden's over sin, en Barskhed, der kunde maale sig med hans egen. Overladt til<br />
sig selv stod han i Fare for at opgive ethvert Arbejd paa Halvvejen. Vanskelighederne<br />
optaarnede sig, Mismod greb ham; hans bedste Venner, Marmorblokkene, sagde ham<br />
intet; han lededes ved dem, han, hvem det at lade dem bryde løs fra Fjældet havde<br />
beruset, Thi hvem kan tvivle paa at en Del af <strong>Buonarroti</strong>'s bedste Kraft er gaaet med<br />
i den Rus, det gav ham, at vandre om i Marmorbruddene, omgivet af vældige Blokke,<br />
der rummede hundred Muligheder og gav ham Hundreder af Indfald, at vælge imellem<br />
dem, kassere dem iblandt dem, i hvilke der viste sig generende Aarer, udkaare saa en,<br />
saa en anden, som flinke Arbejdere bozzerede efter Mesterens Ønske.<br />
Men naar saa Transportvanskelighederne, der var forstemmende nok, endelig var<br />
overvundne, og Blokkene ophobede sig foran Værkstedet, saa tog de sig ikke mere<br />
ud som da de vristedes løs fra Bjerget; de var ikke længer saa indbydende og<br />
imødekommende; de længtes ikke mere efter Mejselhugget. De laa der, døde og kolde,<br />
laa der i Masser, som Enkeltmand ikke kunde overvælde, og Mesteren lukkede Døren<br />
til sit Værksted, satte sig ned ved sit lille Bord og skrev Vers.<br />
Det gav en øjeblikkelig Lindring, men kun en øjeblikkelig, og i hans grublende<br />
Sind opstod da Forklaringen af, hvorledes han var bleven spundet ind i alle disse<br />
Fortrædeligheder, der ikke lod sig overvinde. Menneskers Ondskab havde Skylden.<br />
Som han var kommen til at male Sistina, fordi Bramante og Raffaello havde haabet,<br />
han aandeligt vilde brække Halsen paa dette Arbejde, der laa udenfor hans Fag,<br />
saaledes havde Leo nu overdraget ham Facaden paa San Lorenzo, fordi han af<br />
Had til Huset Rovere vilde forpurre Arbejdet paa Gravmælet. Paa lignende Maade<br />
udfandt han ogsaa senere, at Cardinal Giulio (Pave Clemente) kun af Had til Paverne<br />
af Rovere-Slægten hos ham bestilte Gravmælerne for de to medicæiske Hertuger<br />
tilligemed det Laurezianske Bibliotek.<br />
Efter Condivi's Fremstilling var det dog ikke det blotte Had til Navnet Rovere, men<br />
Ærgerrighed fra Leo's Side, der gjorde <strong>Michelangelo</strong> til San Lorenzo's Arkitekt, og<br />
Kunstneren ønskede blot at blive ved Gravmælet, fordi han var bunden ved sit Tilsagn<br />
til de to Cardinaler. Leo løste ham saa fra hans Forpligtelse, idet han gav ham en<br />
licenza. Hos Vasari kræver <strong>Buonarroti</strong> blot, ganske alene (uden Overledelse som uden<br />
Medarbejdere) at faa Arbejdet i Hænde.<br />
15<br />
Den nævnte licenza var nødvendig, da det var umuligt for ham, paa én Gang<br />
at fremme to Kæmpeforetagender. Den opløste den sidste Kontrakt, der dog ikke<br />
var ældre end fra 1513. Og <strong>Michelangelo</strong> sluttede da 8. Juli 1516 en ny Kontrakt<br />
med Cardinalerne, i hvilken han for at faa friere Hænder og øjensynligt tillige fordi<br />
den gamle hedenske Plan var bleven ham selv mere og mere fremmed, gav sin<br />
store Grundide til Pris. Det Allermeste af hvad der i den havde været udæskende<br />
oprindeligt, og hvad der i Julius-Tidens Aand havde genkaldt Antiken, blev opgivet<br />
eller udvisket. Det Hele blev underkastet Formindskelsens og Regulariseringens<br />
Lov, og vilde komme til at fremtræde som et Diminutiv for Enhver, der kendte den<br />
ældste Plans kæmpestore Maalfang: Sidevæggene formindskedes til Halvdelen af