Michelangelo Buonarroti
Michelangelo Buonarroti
Michelangelo Buonarroti
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Side 154<br />
Kunstnere bygget Triumfbuer af Træ, smykkede med Statuer og Malerier, Dog størst<br />
Indtryk paa Paven gjorde den Skinfacade, som Jacopo Sansovino og Andrea del Sarto<br />
havde givet den lige til vore Dage (1875 til 1887) facadeløse Santa Maria del Fiori.<br />
Den Tanke blev derved lagt Leone nær, at lade opføre en saadan virkelig Facade<br />
paa den adskilligt mindre Familiekirke. Dens Udsmykning maatte nødvendigvis styrke<br />
Huset Medici's Anseelse, der laa Leone (lige saa fuldt som den næste Medicæer paa<br />
Pavetronen, Clemente den Syvende) stærkt paa Hjerte.<br />
Paven synes at have raadført sig med Dômens Bygmester, Baccio d'Agnolo, med<br />
sin Yndling Raffaello, og rimeligvis ogsaa med Jacopo Sansovino; men det er lidet<br />
sandsynligt, at nogen af dem har gjort opmærksom paa <strong>Michelangelo</strong> som den bedst<br />
egnede Arkitekt. Højst sandsynligt er det derimod, at det er <strong>Buonarroti</strong>'s gamle trofaste<br />
Beskytter Giuliano da San Gallo, som har bibragt Leone Ideen. Efter Bramante's Død<br />
var han ikke mere skudt tilbage i anden Linie; han var 1514 bleven udnævnt til San<br />
Pietro's Bygmester, og det havde lang Tid forinden været hans varme Ønske, selv at<br />
faa Lov til at fuldende Brunellesco's, hans Forbilledes, Værk ved at forsyne det med<br />
Facade.<br />
Der findes i Uffizierne sex eller syv Udkast til en saadan Forside fra hans Haand,<br />
og et af dem er saa gammelt, at det maa stamme fra Giulio den Anden's Tid, da det<br />
har Roverernes Vaaben i Gavlen. Ved de sidste, der er udstyrede med en Mængde<br />
Statuer og Reliefer, har han sikkert tænkt paa <strong>Michelangelo</strong> som Medarbejder.<br />
San Gallo var nu ældet og svag; han nedlagde allerede 1. Juli 1515 sit Embed, og<br />
døde i Oktober 1516, 74 Aar gammel. Saa længe San Gallo levede, har <strong>Michelangelo</strong><br />
ikke villet indlade sig i Kappestrid om et arkitektonisk Værk med sin Velgører. Nu da<br />
han var død, har han, ærgerrig som han var, frygtet, at Arbejdet skulde blive overdraget<br />
Mænd, han ikke undte Opgaven, og som efter hans Opfattelse ikke vilde formaa at<br />
løse den paa tilfredsstillende Maade.<br />
14<br />
Der er i vore Dage ingen Tvivl om, at det er <strong>Michelangelo</strong> selv, der har ønsket at faa<br />
Stillingen som Facadens Bygmester. Han har gjort Tilbudet gennem Cardinal Giulio's<br />
(den senere Pave Clemente's) Skatkammermester Domenico Buoninsegni. I et af<br />
Karl Frey offenliggjort Brev fra 21. November 1516 siger Buoninsegni udtrykkeligt, at<br />
<strong>Michelangelo</strong> bad ham virke for Sagen. Han skrev ogsaa strax til Paven derom, Store<br />
Kunstnere holder jo sjældent af at lade noget Hverv, de kan overkomme, gaa fra sig,<br />
især ikke et saadant, som vil indbringe dem Ære og Guld, tilmed give dem Anledning<br />
til at udvise Evner og Færdigheder, man ikke før havde tiltroet dem, <strong>Michelangelo</strong> var i<br />
dette Punkt ingen Undtagelse, overrig som han følte sig i sit Indre. Men i Modsætning<br />
til de Kunstnere, der som han overtog en Mangfoldighed af Bestillinger, og undertiden<br />
lod altfor langt et Tidsrum gaa hen, før de kunde faa det længst bestilte Arbejde<br />
fuldendt, var han aldeles ude af Stand til - som Raffaello i hans egen Levetid, Rubens<br />
og Thorvaldsen i senere Aarhundreder - at lade Medarbejdere og Elever tage en<br />
Hovedpart af Byrden fra hans Skuldre. Han havde aldrig nogen virkelig Medarbejder,<br />
kun Haandlangere, garzoni, hvem Intet kunde betroes. Og hverken hans Vilje eller<br />
hans productive Stemning var stærk nok til at holde ud. Hans Kræfter spredtes, hans<br />
kostbare Tid gik tilspilde med underordnet Arbejd i Marmorbrud, hans Humør sattes til<br />
i evindelige Kampe med stridige Arbejdere Og fjendske Fragtmænd eller Baadførere,<br />
ikke at tale om hvad Arbejdslyst han satte til, naar han stadigt forstyrredes af de Mænds<br />
Utaalmodighed, der havde overdraget ham Hvervet og med Forundring og Skuffelse<br />
saa Arbejdet staa stille.