Michelangelo Buonarroti
Michelangelo Buonarroti
Michelangelo Buonarroti
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Han kaldes "il migliore dicitore di rime all' improviso del tempo".<br />
Side 119<br />
Alle hans Vers er gaaede tabt paa nær et enkelt Impromptu, en Spøg, hvis Vid det<br />
er vanskeligt for os at forstaa:<br />
Det lyder:<br />
Sel Petrarcha amò si forte ilauro<br />
Fu perche glie bon fralla salsicia e tordo,<br />
I non posso di lor giancie far tesauro.<br />
"Hvis Petrarca saa heftigt elskede Laurbærtræet, saa var det, fordi Laurbær gør godt<br />
mellem Pølser og Kramsfugle. Jeg kan ikke faa noget ud af deres Daarskaber."<br />
Vi er ganske ude af Stand til at dømme om Leonardo's Vers. Men om hans Prosa kan<br />
vi dømme. Vi kender <strong>Michelangelo</strong>'s Prosa kun fra hans Breve, der mest handler om<br />
Pengevanskeligheder eller om Familiebesværligheder, og selv hvor de undtagelsesvis<br />
har et Følelseselement, intet har med Kunst at gøre. I Leonardo har der stukket en<br />
Prosastilist. Hans Beskrivelse af en Orkan, hans tre Gange omarbejdede Beskrivelse<br />
af Syndfloden (i hans Traktat om Malerkunsten) røber, ved Alt hvad der deri er levende<br />
og set, en Malers og en Musikers Evne omsat i Skribentens.<br />
Medens <strong>Michelangelo</strong> som Digter er Grubler og snart selvironisk snart flammende<br />
patetisk, er Leonardo med Forkærlighed ræsonnerende og klar, som han fremtræder i<br />
sine Fabler og Apologer. Man tage den om Sommerfuglen, som brænder sig: "O falske<br />
Lys, hvor mange andre har du ikke narret elendigt i Fortiden, som du narrede mig! Hvis<br />
jeg var bestemt til at se Lyset, burde jeg da ikke kunne have skelnet mellem Solen og<br />
en ussel Praas!" Eller tag Fabelen om Barberkniven: Den var en Dag kommet ud af<br />
Skaftet, der tjente den som Skede, og da Solens Lys kastedes tilbage fra den, blev<br />
den urimeligt hovmodig af sin Glans. Den vilde ikke vende tilbage til sin Skede, skjulte<br />
sig flere Maaneder i Træk. Da den saa paany kom ud i fri Luft, lignede den en rusten<br />
Sav. Saaledes gaar det de indbildske Dovne. De mister deres Ægg, og Uvidenhedens<br />
Rust skæmmer deres Væsen.<br />
Medens Leonardo i sine smaa poetiske Forsøg lægger sin Aands Klarhed og sin<br />
rolige Visdom for Dagen, imponerer <strong>Michelangelo</strong>, hvor han er bedst, ved Stilens<br />
Vildhed og Kraft.<br />
Et sidste Berøringspunkt, der maaske bør fremhæves mellem de to store Mænd. er<br />
deres Forhold til de Beskyttere, der virkede fremmende paa deres Evner ved at stille<br />
dem store Opgaver, og der indbyrdes var saa forskelligartede som de selv. Leonardo<br />
stod en Tid lang i det samme Forhold til Ludovico Moro som <strong>Michelangelo</strong> til Giulio<br />
den Anden.<br />
Det har været begge de to umaadelige Kunstneres Skæbne, at de opgav næsten<br />
alle deres Arbejder før de var fuldendte. Men begge traf de paa et afgørende Tidspunkt<br />
i deres yngre Aar den Mæcenas, der drev dem til at skabe monumentale Værker<br />
af højeste Rang. Uden Ludovico Moro havde Leonardo ikke udført Rytterstatuen af<br />
Francesco Sforza og ikke Maleriet af Nadveren i Santa Maria delle Grazie i Milano.<br />
Uden Giulio den Anden havde <strong>Michelangelo</strong> ikke anlagt Pavegravmælet, der saa sent<br />
og saa formindsket blev udført, og ikke malt Loftet i det sixtinske Kapel. Forunderligt<br />
passede de to Herskere til de to store Kunstneres uligeartede Temperament: Ludovico<br />
prøvende sig frem, diplomatisk spindende sine Spindelvæv, ubestemt, sanselig,<br />
grusom og kunstelskende, ivrig for at blive Lorenzo af Medici's Arvtager som Mæcenas,<br />
Giulio opfarende, voldsom, krigersk, Original, rede til at gaa ind paa de mest storstilede<br />
kunstneriske Planer og gennemføre dem.