underskud på vores ”røgfri banko”-arrangementer. Men nu hviler arrangementerne heldigvis i sig selv økonomisk, og deltagerne hygger sig. Så vi fortsætter. Vi er også begyndt at arrangere børnefødselsdage om torsdagen. Så kan børnene rigtig udfolde sig i den store sal, fordi vi i forvejen har ”Idræt for Sjov” den dag. Grundlæggende føler man sig jo stolt over at have været med til at så alle disse frø. Jeg er for gammel til at få lov til at se det hele folde sig ud. Men det er da en stor tilfredsstillelse at være med til at forvandle ”en skamplet” i byen til sådan et dejligt sted at være. Og så synes jeg, at de handlende på <strong>Sønderbro</strong> er enestående til at støtte os, når vi har brug for ”naturalier” eller en lille økonomisk håndsrækning. De forstår virkelig, hvilken værdi dette arbejde har for at løfte hele området” ”TURKISH JOB DELIGHT”: DA JOB-GLÆDEN BEGYNDTE AT BREDE SIG Da der i 2003 blev beboeropbakning til at oprette ”<strong>Sønderbro</strong> Uddannelse & Erhverv” kastede man sig i første omgang over behovet for håndværkere. . <strong>Et</strong> år senere opstod ideen om at lave en ”jobklub for tyrkiske kvinder”. <strong>Sønderbro</strong> er hjem for mange tyrkiske familier. <strong>Et</strong> par af deltagerne i ”<strong>Sønderbro</strong> Uddannelse & Erhverv” kom fra tyrkiske familier, og tilbød sig som kontaktpersoner til det tyrkiske miljø. Denne gang kom målgruppen for aktiviteten derfor direkte med i planlægningen – herunder beskrivelsen af de forskellige kategorier af kvinder, og hvilken type hjælp, der er brug for. Der blev ført opklarende samtaler med kvinderne, inden ansøgningen blev formuleret, og vi fandt frem til, at den bedste løsning måtte være at overlade ledelsen af projektet til tyrkerne selv. Da pengene kom hjem fra EU’s Socialfond i begyndelsen af 2006 kunne vi derfor ansætte en tyrkisk kvinde som leder og en tyrkisk mand som hendes assistent! Men de kom ikke til at stå alene med ansvaret. Der blev bygget en lille organisation op omkring dem, med en regnskabskyndig, et par praktiske hjælpere + rådgivere med særlig viden om projektarbejde og etniske miljøer. Her er projektlederens beretning, efter det første halve år: ”Jeg var overrasket over at blive tilbudt jobbet som projektleder for jobklubben. Jeg havde 26 ganske vist været med i nogle samtaler med folkene fra <strong>Sønderbro</strong> Uddannelse & Erhverv, og havde været med til at pege på behovet for sådan en klub. I disse samtaler fortalte jeg, hvad jeg ved om tyrkiske kvinders arbejdslyst. Og deres vanskeligheder med det danske arbejdsmarked. Jeg har selv arbejdet, siden jeg gik ud af folkeskolens 9. klasse. Men jeg er førtidspensionist, p.g.a. et piskesmæld i nakken, som gør at jeg meget ofte ikke kan koncentrere mig, eller bevæge mig så meget p.g.a. smerter. Og jeg har ingen som helst erfaring med at bygge et projekt op. Så det var en kæmpe-udfordring, og et uventet skulder-klap at blive spurgt. Jeg kunne mærke, at jeg havde meget lyst til at prøve, og jeg sikrede mig at jobklubben fik en tyrkisk assistent, som i dag arbejder i klubben på fuld tid. Selv er jeg ansat 10 timer om ugen, for jeg troede ikke jeg magtede flere arbejdstimer. Jeg har jo også min familie, min mand og fire børn at se til. Men jeg må indrømme det bliver til langt flere arbejdstimer, end jeg får løn for. Men sådan er det nok, når noget nyt skal løbes i gang. Det gør mig heller ikke noget, for jeg ser at tingene vokser mellem fingrene på os, der er ansat i jobklubben. Vi gør en forskel for de kvinder, og det er pragtfuldt at kunne gøre noget godt hver dag. ”BARE EN FØRTIDSPENSIONIST” MEN HUN ER CHEF OG SØSTER FOR KVINDERNE I JOBKLUBBEN Kvinderne betragtede mig i begyndelsen som ”chef”. De troede at jeg havde en høj uddannelse. Nu har de forstået, at jeg er én af dem. De holder om mig, og siger jeg er en ”søster”. Men de ser også op til mig. På en måde bliver jeg et forbillede for dem, fordi jeg er god til dansk. Og det er rigtigt. Jeg har jo boet i Danmark siden jeg var fire år. Men sagen er, at mit dansk har udviklet sig yderligere, siden jeg påtog mit dette arbejde. Nu sidder jeg til møder med en masse uddannede og kloge mennesker. I begyndelsen var det meget stressende for mig. Sådan er det ikke i dag. Nu elsker jeg det. For jeg ved, at når de spørger, så svarer jeg. Og så siger de ”nå – sådan”. Jeg kan fortælle dem noget, de ikke ved, trods al deres uddannelse. Jeg mærker at jeg kan forklare selv indviklede problemstillinger. Det får mig til at vokse. Og jeg forklarer kvinderne at nøglen til deres fremgang går igennem at forstå og tale dette sprog på et højere niveau, end de gør i dag.
Borgerinddragelse ?? 27