speciale forside
speciale forside
speciale forside
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
DET HUMANISTISKE FAKULTET<br />
KØBENHAVNS UNIVERSITET<br />
Kandidat<strong>speciale</strong><br />
Allan Alfred Birkegaard Hansted<br />
Kampen om videnssamfundet<br />
- med fokus på filosofiens rolle<br />
Vejleder: Jan Faye<br />
Afleveret den: 27/06/11
INDHOLD<br />
Forord<br />
Indledende bemærkning<br />
Indledning<br />
På sporet af ’videnssamfundet‘<br />
Problemformulering og tese<br />
Opgavens opbygning og målgruppe<br />
Del I - Teoriafsnit<br />
Hvordan kan vi forstå filosofiens kommunikationsudfordringer i videnssamfundet?<br />
Jean-Francios Lyotard - Viden og det postmoderne samfund<br />
Filosofien som metafortælling - Historisk forståelsesramme 1<br />
Bundlinje tænkning vs. de kritiske intellektuelle - Historisk forståelsesramme 2<br />
Videns postmoderne status og funktion<br />
Videnskabens legitimering i det postmoderne<br />
Opsamling<br />
Niklas Luhmann - Samfundet som kommunikation<br />
Informationsoverskud og uddifferentiering<br />
Massemediernes realitet<br />
Kommunikationens kommunikation<br />
Opsamling<br />
Jürgen Habermas - Livsverden – en fælles forståelsesramme ?<br />
Kolonisation af livsverdenen<br />
s. 1-2<br />
s. 3-4<br />
s. 4-5<br />
s. 5-6<br />
s. 7<br />
s. 7-8<br />
s. 8-10<br />
s. 10-11<br />
s. 11-13<br />
s. 13-16<br />
s. 16-17<br />
s. 18-19<br />
s. 19-21<br />
s. 21-23<br />
s. 23-24<br />
s. 24<br />
s. 25-26<br />
s. 26-27
Del II - Refleksion og praksis<br />
Opsamlende refleksion<br />
Den nye store fortælling?<br />
Den praktiske formidlingsdel - www.videnssamfundet.com<br />
Hvordan har jeg valgt at teste tesen i praksis<br />
Hvad blev resultatet?<br />
Konklusion<br />
Summary in English<br />
Bibliografi<br />
Bilag 1-4<br />
Bilag 1 - Hvad formidlingsproduktet består af og vejledning til videnssamfundet.com<br />
Bilag 2 - Nøgletal og statestik<br />
Bilag 3 - Nøglepersoner og værdier i filmene<br />
Bilag 4 - Kommentarer til projektet via Facebook siden<br />
s. 28-29<br />
s. 29-31<br />
s. 1-2<br />
s. 31-32<br />
s. 3-4 33-34<br />
s. 4-5 34<br />
s. 5-6<br />
s. 35-36<br />
s. 37<br />
s. 7-17<br />
s. 38-40<br />
s. 18-24<br />
s. 24-27
Forord<br />
“Hvis jeg siger filosof – hvad tænker du så? Tænker du akademisk æggehoved? Et støvet, indelukket<br />
studerekammer? Og store, tykke bøger uden billeder i? Eller tænker du en person, der arbejder med<br />
markedsføring, en person, der arbejder med organisationsudvikling eller en person, der arbejder med<br />
HR? Hvis det er det sidstnævnte, du tænker, så tænker du fuldkommen rigtigt. Fordi den moderne<br />
filosof er en filosof, der er ude i den virkelige virkelighed...” . 1<br />
Således sælges Aalborg Universitets nye uddannelse Anvendt Filosofi af adjungeret professor, Morten<br />
Nødgaard Albæk. Udsagnet ‘den virkelige virkelighed’ giver imidlertid kun mening, hvis vi kan operere<br />
med dens modsætning, den ‘uvirkelige virkelighed’, som i denne sammenhæng må tolkes som værende<br />
det, den ikke-moderne filosof beskæftiger sig med. 2 Et andet nærværende eksempel, på at filosofien<br />
søger offentlighedens lys, er, da jeg i april deltog i en konference på Københavns Universitet med titlen<br />
Anvendt filosofi – en konference om filosofi uden for elfenbenstårnet. 3 Begge disse eksempler viser et<br />
forsøg på at italesætte filosofiens mulige integration i samfundet. Spørgsmålet forbliver dog, under<br />
hvilke præmisser kan filosofien integreres i samfundet?<br />
Det er forståeligt, hvis de mere etablerede filosoffer 4 finder debatten om 'anvendt filosofi' bekymrende.<br />
Ser vi dette i et historisk perspektiv, havde vi i Danmark i 1980’erne en lignende samfundsdebat om<br />
anvendt etik. 5 Nogle filosoffer tog bestik af situationen og udviklede – bl.a. med base i<br />
Handelshøjskolen i København (nu CBS) – nye metoder, hvorpå etikken kunne anvendes i erhvervs- og<br />
organisationslivet. Disse metoder gik under begreberne ‘etisk regnskab’ og ‘organisationsetik’. Emnet<br />
’etik’ gik da fra at være primært en professionel beskæftigelse for nogle universitetsfilosoffer til at blive<br />
noget, som også mange virksomheder og organisationer kunne tale med om. Dette skabte en ny<br />
situation, hvor det afgørende for anvendt etik ikke udelukkende var dens teoretiske raffinering, men i<br />
stigende grad dens praktiske nytte uden for universitetet og måske også dens salgspotentiale. I dette<br />
perspektiv er det rimeligt at stille spørgsmålet, om praksisbegrebet står i modsætning til det filosofiske<br />
'faglighedsbegreb'? Og om man derfor må afvise praksisbegrebet med argumentet om, at det risikerer at<br />
kommercialisere filosofien?<br />
I forlængelse af disse spørgsmål vil jeg gerne takke Institut for Filosofi for deres nye tiltag,<br />
”formidlings<strong>speciale</strong>t”, som kom til verden i 2008. Formidlings<strong>speciale</strong>t er en oplagt måde at give<br />
filosofien og de studerende en mulighed for at nå ud til en større kreds i samfundet, hvilket kan være en<br />
forudsætning i en tid, hvor filosofien synes under pres, og hvor økonomiske rationaler og nyttediskurser<br />
er dominerende på forsknings- og uddannelsesområdet. Formidlings<strong>speciale</strong>t er ikke alene et godt<br />
1<br />
Albæk 2011.<br />
2<br />
Det giver måske bedre mening at tolke Albæks udsagn som markedsføringsretorik og ikke filosofisk påstand.<br />
3<br />
Studenterorganisationen ’Tænkere uden Grænser’ arrangerede konferencen, og arrangementet foregik d. 27/4-<br />
2011.<br />
4<br />
Her tænker jeg på de danske filosoffer, som udøver en form for filosofisk grundforskning.<br />
5 S. Jensen, Pruzan og Thyssen 1990:73.<br />
1
initiativ. Specialeformen, der inkluderer et formidlingsprodukt – for eksempel en film, en hjemmeside<br />
eller en lydproduktion 6 – kan muligvis, såfremt det lykkedes at overskride dikotomien mellem teori og<br />
praksis, mellem anvendt filosofi og grundfilosofi, være med til at åbne op for nye muligheder for de<br />
studerende og for filosofiens udfoldelsesmuligheder i samfundet.<br />
6 ”Den formidlende del kan være en tekst, en videoproduktion, en lydproduktion, en web-produktion eller andet,<br />
hvis sigte er at formidle indholdet af den faglige del til et ikke-fagligt publikum” (2008-studieordning for<br />
Kandidatuddannelsen i Filosofi, s. 26).<br />
2
Indledning<br />
På sporet af ’videnssamfundet’<br />
Som <strong>speciale</strong>s titel angiver, er dette en undersøgelse af filosofiens rolle i samfundet, her refereret til som<br />
’videnssamfundet’. For at forstå filosofiens rolle i videnssamfundet, er det grundlæggende nødvendigt at<br />
give et bud på, hvordan vi skal forstå termen ’videnssamfundet’. En ting, som jeg har hæftet mig ved,<br />
er, at når videnssamfundets betydning skal defineres, er der en grundlæggende uoverensstemmelse<br />
mellem de politiske, erhvervs- og forskningsfilosofiske perspektiver. F.eks. når statsministeren Lars<br />
Løkke Rasmussen udtaler: "Danmark skal være verdens førende videnssamfund." 7 Eller når en af<br />
erhvervslivets repræsentanter ytrer, at "Universiteterne er den afgørende vidensbank, og derfor skal de<br />
være en proaktiv medspiller i den moderne globale videns økonomi" 8 , og en chefanalytiker fra Dansk<br />
Erhverv udtaler: “Vi har brug for de bedste hoveder og bedste universiteter for at klare os i<br />
videnssamfundet.” 9 Modsat kan en repræsentant for fagfilosofien citeres: “Videnssamfundet svarer til<br />
det samfund, hvor Sokrates anklagede sofister for sofisteri og fordummelse, hvor demokrati med en vis<br />
ret kunne anses for pøbelvælde.” 10 Så viser udtalelserne, at der foregår en diskursiv kamp om ordets<br />
betydning, og illustrerer konflikten angående, hvilken viden der skal satses på. Den nu afdøde<br />
litteraturhistoriker og kulturforsker, J. F. Jensen, beskrev dette rammende:<br />
“Forholdet mellem forskning og politik må nærmest betragtes som et Strindbergs drama. (...) De lever i<br />
spændinger, der ikke ser ud til at blive ophævet, men til gengæld er i stand til at fremkalde det<br />
uforudsigelige.” 11<br />
Det er derfor en kamp om meninger og fortolkninger, men også om magtpolitiske og økonomiske<br />
rationaler samt forskningsmæssige synspunkter om, hvordan viden bedst skabes. Samtidig er det<br />
indlysende, at trods et indre modsætningsforhold mellem politik, erhvervsliv og forskning, er disse<br />
‘videnssystemer’ i dag tæt forbundne og afhængige af hinanden. Så når danskerne for øjeblikket i<br />
massemedierne kan følge universitetsverdenens ledelse og styringskrise, har det konsekvenser for<br />
universitetets fremtid. Københavns Universitet er kommet i det offentlige søgelys i sagen om Milena<br />
Penkowa. På CBS har bestyrelsen for nyligt måtte fyre rektor Johan Roos, og på både DTU og RUC har<br />
man oplevet store ledelsesproblemer i løbet af de seneste år. Udover at være gode mediehistorier, giver<br />
disse prekære sager et negativt billede af universitetet i offentligheden samt fjerner fokus fra andre<br />
væsentlige debatter om f.eks. den humanistiske tænknings rolle i samfundet. En offentlige debat om den<br />
humanistiske tænkning i det såkaldte ’videnssamfund’, der netop kendetegnes ved sit fravær. 12<br />
Hvorledes dette skyldes, at spørgsmålet om humanioras rolle er for komplekst, eller om samfundet ikke<br />
7 Lars Løkke Rasmussen åbningstale i folketinget 2010.<br />
8 Chefkonsulent for Dansk Handel, B. Bangskjær i bogen: Universiteter for fremtiden. Maskell og Siggaard, 2001:<br />
202.<br />
9<br />
G.L. Christensen, ”Mandag Morgen”, 25.01.2010.<br />
10<br />
Filosoffen A. Sørensen 2007: 29.<br />
11<br />
Jakobsen 2001:31.<br />
12<br />
Se s. 22 for en uddybning.<br />
3
har interesse eller ’tid’ til at overveje fundamentale humanistiske spørgsmål, forekommer mig at være<br />
særdeles relevant.<br />
I hvert fald har studiet af en lang række politiske, erhvervsmæssige og interne forskningsfilosofiske<br />
perspektiver på den aktuelle diskurs om videnssamfundet gjort følgende klart: Begrebet<br />
’videnssamfund’ åbner for et væld af modstridende udsagn, som bygger på forskellige ideer om, hvad<br />
videnssamfundet er, og hvilken viden der er den væsentligste for Danmarks fremtid. Af samme grund<br />
giver det heller ikke mening at forsøge at definere videnssamfundet entydigt. Derfor er videnssamfundet<br />
bevidst skrevet med to s´er i det viden i ental vil være en ukorrekt betegnelse for det samfund, som<br />
begrebet ’videnssamfund’ beskriver.<br />
På denne baggrund må det være rimeligt at spørge: Hvorfor er denne kommunikation mellem f.eks.<br />
politik, erhvervsliv og humanistisk forskning så vanskelig? Forstår vi overhovedet hinanden inden for<br />
de enkelte systemer eller på tværs af de samfundssystemer, vi repræsenterer? Er forståelse ikke en<br />
forudsætning for at skabe en dynamik internt i systemet og mellem de forskellige systemer? Og er målet<br />
for forståelse at opnå konsensus, eller kan uenighed om videnssamfundet og filosofiens rolle være<br />
konstruktiv?<br />
Det er klart at, den humanistiske viden eller de humanistiske ideer skal offentliggøres og<br />
mangfoldiggøres for at kunne blande sig i den offentlige debat. Idet viden og ideer af natur, forøges ved<br />
at blive delt, men hvis ingen kan forstå, hvad de skal bruge de humanistiske ideer til, er det indlysende,<br />
at denne manglende forståelse har konsekvenser for den humanistiske videns udbredelse og<br />
legitimering.<br />
Kampen om filosofiens rolle i videnssamfundet er utvivlsom kompleks og mangesidig, og samtidig er<br />
det ikke et spørgsmål om enten-eller, men om både-og, hvilket gør det vanskeligt at kaste sig ud i et<br />
<strong>speciale</strong> om dette emne, og man må derfor gøre sig sin ambition bevidst. Dette <strong>speciale</strong>s ambition er<br />
ikke at kortlægge filosofiens rolle i videnssamfundet, men at belyse de mulige problematikker, som<br />
giver anledning til debat om filosofiens rolle, samt undersøge hvordan filosofien kan bringe sin viden i<br />
spil i samfundet. Hvilket leder mig frem til følgende problemformulering:<br />
På baggrund af en teoretisk og historisk forståelse af filosofiens rolle i samfundet ønsker<br />
jeg at undersøge relevante samfundsmæssige og kommunikative præmisser for at<br />
bringe filosofiens særegenhed ind i det aktuelle videnssamfund.<br />
Jeg antager, at jeg med udgangspunkt i Jean-François Lyotards teori om det postmoderne The<br />
Postmodern Condition (1984) 13 kan få en historisk og teoretisk forståelse for filosofiens situation i dag,<br />
samt belyse, hvordan filosofiens rolle og funktion ændres, jo mere vi træder ind i en postindustriel<br />
vidensøkonomi. Som et andet led mener jeg, at vi ved at benytte Niklas Luhmanns systemteoretiske<br />
samfunds- og kommunikationsperspektiv kan hente en forståelse for de aktuelle problematikker, som<br />
13 Org. Jean-François Lyotard, La Condition Postmoderne: Rapport sur le Savoir, 1979.<br />
4
opstår når flere systemer skal arbejde og kommunikere sammen i et komplekst samfund. Som modpol<br />
til Lyotards og Luhmanns skeptiske perspektiver, antager jeg, at Jürgen Habermas’ teori om den<br />
kommunikative handlen kan give os en forståelse for de kommunikative muligheder, som hans begreb<br />
om livsverden åbner op for. På baggrund af disse teorier vil jeg i den praktiske del eksperimentere<br />
hvorvidt internettet, med fokus på web 2.0, er et brugbart medie til at bringe filosofien i spil. Derfor<br />
bliver min tese:<br />
Hvis man forstår filosofiens kommunikationsproblemer og muligheder i<br />
videnssamfundet, kan filosofien bringes mere i spil, end tilfældet er.<br />
Opgavens opbygning<br />
Hvordan kan vi forstå filosofiens kommunikationsudfordringer i videnssamfundet?<br />
Mit udgangspunkt for at forstå filosofiens kommunikationsudfordringer finder jeg i Lyotards<br />
vidensrapport, The Postmodern Condition. I dette værk tager jeg udgangspunkt i Lyotards bestemmelse<br />
af det postmoderne, herunder hvilke betingelser og udfordringer det såkaldte postmoderne opstiller for<br />
de store humanistiske fortællinger. Et centralt element bliver, hvordan filosofien (og videnskaben), som<br />
ifølge Lyotards begreb om det postmoderne ikke længere legitimeres igennem de store fortællinger, så<br />
kan legitimeres?<br />
Denne kommunikationsudfordring forfølger jeg med udgangspunkt i Niklas Luhmanns system og<br />
kommunikationsteori. Kerneelementet i Luhmanns teori er kommunikation, og her er spørgsmålet<br />
hvilke betingelser, Luhmanns systemteori opstiller for kommunikation i samfundet. Dette<br />
systemteoretiske perspektiv er dog efter min vurdering ikke tilstrækkeligt for at forstå filosofiens rolle i<br />
samfundet, da Luhmanns begreb om samfundet som et kommunikationssystem indebærer en eksklusion<br />
af mennesket (både i teorien og i samfundet).<br />
Derfor følges Luhmanns systemteoretiske kommunikationsanalyse op med Habermas sondring mellem<br />
system og livsverden, og her benytter jeg Habermas til at forstå det kommunikative mulighedsfelt, som<br />
hans begreb om livsverden åbner op for – hvis vel og mærke kommunikationen foregår under de rigtige<br />
præmisser.<br />
Opsamlende refleksion<br />
I forlængelse af det teoretiske afsnit, vil jeg i den opsamlende refleksion stille kritiske spørgsmål til<br />
teorierne, samt diskutere dem i forhold til hinanden. Derudover stille jeg spørgsmål om, hvorvidt<br />
økonomien og markedet er blevet til den nye store fortælling? Afslutningsvist knytter jeg an til den<br />
praktiske filosofis rolle i samfundet, hvilket fører os over i det praktiske produkt.<br />
5
Det praktiske produkt<br />
For at vurdere filosofiens kommunikationspotentiale er det min tese, at den praktiske (anvendte)<br />
filosofi, kan benyttes til at afprøve filosofiens kommunikationsmuligheder i forhold til internettet og<br />
web 2.0. Specialet er derfor skrevet som et formidlings<strong>speciale</strong> med dertil hørende formidlingsprodukt.<br />
Formidlingsproduktet www.videnssamfundet.com og den tilhørende Facebook side 14 har i praksis<br />
fungeret som virtuel platform for en løbende dialog med målgruppen, som jeg har benyttet til at revidere<br />
og forbedre teserne i det skrevne <strong>speciale</strong> og naturligvis i det praktiske formidlingsprodukt.<br />
Målgruppen<br />
Det er nødvendigt at skelne mellem det skriftlige <strong>speciale</strong> og det praktiske produkt. Den skriftlige del<br />
søger at være pædagogisk i forhold til den relevante målgruppe, som er filosofistuderende på<br />
<strong>speciale</strong>niveau. Dette <strong>speciale</strong>s praktiske del, www.videnssamfundet.com, har med inspiration hentet fra<br />
Hans Hertels bidrag i Ideer vi lever på 15 knytter an til den tese, at man ved hjælp af pædagogisk og visuel<br />
fantasi kan nå flere målgrupper samtidig. Og her er det mit mål, at www.videnssamfundet.com både kan<br />
henvende sig til mennesker uden andre forudsætninger end intellektuel nysgerrighed samt til fagfolk med<br />
interesse i formidling og internettets muligheder for at bringe viden i spil. Projektet har fået en del<br />
respons (se bilag 2 og 4). Disse tilbagemeldinger, samt internettets mulighed for at registrere nøgletal, har<br />
givet mig et billede af, at projektet er nået bredt ud.<br />
14 Se Facebook siden på: www.facebook.com/videnssamfundet<br />
15 Collin & Faye 2008:132<br />
6
Del I<br />
Hvordan kan vi forstå filosofiens kommunikationsudfordringer i videnssamfundet?<br />
I et aktuelt forskningsfilosofisk perspektiv på humanioras rolle 16 i videnssamfundet påpeger filosofferne<br />
Finn Collin og Jan Faye følgende paradoks: På den ene side er humaniora en ’succes i det moderne<br />
videnssamfund’ målt i forhold til tilslutningen til de humanistiske uddannelser og andelen af humanister<br />
i erhvervslivet. På den anden side ”tales der hele tiden om ’humanioras krise’, og politikere og<br />
universitetsadministratorer udtrykker offentligt undren over, hvad der egentlig er humanioras ærinde og<br />
projekt.” 17 Collin og Faye mener, at krisen er et resultat af, at universiteterne er i hastig forandring og i<br />
stigende grad bliver administreret som effektive resultatfabrikker og bundlinjeorienterede virksomheder.<br />
Med denne forskningspolitik risikerer man at sætte grundforskningen og humanioras særkende over<br />
styr, som ifølge Collin og Faye er ”at udvikle ideer vi lever på.” 18 Afvikling af humanioras særkende og<br />
egenskaber, stammer ifølge Collin og Faye fra en udtalt ligegyldighed i den offentlige debat vedrørende<br />
humanioras situation – en ligegyldighed som forfatterne foreslår ”sikkert bunder i uvidenhed om<br />
humanistisk tænknings rolle.” 19<br />
Hvis uvidenhed om humanioras rolle er ophav til denne situation, er det særdeles relevant at forstå<br />
humanioras kommunikationsudfordring i det såkaldte ’videnssamfund’. Men hvordan kan vi forstå<br />
denne problematik? En læsning af Lyotards vidensrapport The Postmodern Condition kan tilbyde os et<br />
indblik heri. I vidensrapporten introducerer Lyotard begrebet ’det postmoderne’ som en måde at<br />
beskrive de tilstande og betingelser, der opstår som en afløsning af ’det moderne’.<br />
Viden og det postmoderne samfund<br />
Jeg vil i dette afsnit undersøge, hvorfor der er kommet mistillid til humaniora, hvilket Faye og Collin<br />
påpeger. Dette har jeg valgt at gøre ud fra Lyotards forståelse af det postmoderne, idet jeg mener, at det<br />
postmoderne som tidsalder og begreb kan tilbyde et indblik i, hvordan denne mistillid implicit ligger i<br />
samtiden.<br />
Lyotards vidensrapport var skrevet som et bestillingsarbejde, kommissioneret af Universiteternes Råd<br />
under regeringen i Quebec, Canada. 20 Derfor præsenterer rapporten heller ikke en fyldestgørende teori<br />
om det postmoderne, men snarere en række videnssociologiske og samfundsfilosofiske udsagn, som kan<br />
gøre os klogere på de postmodernistiske problematikker, som samfund og universitet synes at være<br />
havnet i.<br />
16 Filosofi er en del af humaniora, og derfor accepteres den brede term ’humaniora’. Når jeg benytter termen<br />
’humaniora’ er det således primært med fokus på filosofien.<br />
17 Collin og Faye 2008:9.<br />
18 Collin & Faye 2008:9-10.<br />
19 Collin og Faye 2008:16.<br />
20 Lyotard: 1984: xxv.<br />
7
Den mistillid, som Faye og Collin bemærker, påpeger Lyotard også indledningsvist i vidensrapporten:<br />
“Simplifying to the extreme, I define postmodern as incredulity toward metanarratives. This incredulity<br />
is undoubtedly a product of progress in the sciences: but that progress in turn presupposes it. To the<br />
obsolescence of the metanarrative apparatus of legitimation corresponds, most notably, the crisis of<br />
metaphysical philosophy and of the university institution which in the past relied on it.” 21<br />
Her definerer Lyotard incredulity (vantro eller mistillid) over for metafortællinger som kernen i det<br />
postmoderne. Ifølge Lyotard er mistilliden altså en grundpræmis for det postmoderne. En præmis som<br />
specielt er gået ud over den metafysiske filosofi og den del af den universitære tradition, som i fortiden<br />
er blevet legitimeret igennem den.<br />
For at kunne forstå hvad der menes hermed, mener jeg, at det er nødvendigt at give et historisk indblik i,<br />
hvordan den metafysiske filosofi har gjort sig gældende inden for den universitære tradition. Derefter vil<br />
jeg dykke nærmere ned i det, Lyotard betegner som 'det postmoderne'.<br />
Filosofien som metafortælling – Historisk forståelsesramme 1<br />
Universitetet er, sammen med kirken, én af få institutioner, som har overlevet siden middelalderen. I<br />
starten var universitetet præget af kirkens indflydelse, og teologi blev dengang anset som den højeste<br />
videnskab. Universitetet fungerede altså i praksis først og fremmest som en art pastoralseminar for den<br />
protestantiske kirke. 22 Efter den franske revolution ændrede universitetets funktion sig i forholdet til<br />
samfundet. En efterspørgsel på viden baseret på naturvidenskab (efter det naturvidenskabelige<br />
gennembrud) og matematik betød, at universitetet fik en videnskabelig drejning, der satte viden i<br />
oplysningens tjeneste. Sammenholdt med de nye revolutionære vindinger og tidens demokratiske<br />
strømninger blev universitetet et centralt element i det ’nye’ videnskabelige samfund. Men i forbindelse<br />
med Napoleons endelige nederlag ved Waterloo i 1815 blev magtbalancen i Europa ændret, og<br />
Tyskland (dengang storhertugdømmet Hessen) stod som et nyt centrum i Europa. 23 Wilhelm von<br />
Humboldt, som i en kort overgang var prøjsisk undervisningsminister (1809-10), opsatte et nyt ideal for<br />
universitetets udvikling. Humboldt ville skabe et nyt universitet, som opprioriterede universitetets<br />
dannelsesideal, hvilket brød med universitetet som skabt i statens eller kirkens tjeneste. Dette ideal blev<br />
grundlaget for det nye Berliner Universitet (grundlagt 1807), som fandt sin humanistiske form under<br />
Humboldt. Humboldts universitet har senere fået en central plads i historien som universitetet, der satte<br />
den metafysiske filosofi i højsædet. Og til trods for at universitetets omfang voksede og fik flere fag,<br />
betragtede Humboldt universitetet som en organisk enhed. For at skabe et bindeled og en<br />
sammenhængskraft, overtog filosofien den funktion at legitimere den viden, der blev skabt på<br />
universitetet – en funktion som teologien havde haft i det tidligere universitets historie.<br />
Lyotard skriver om filosofiens særegenhed og formål i det humboldske universitetsprojekt:<br />
”Philosophy must restore unity to learning, which has been scattered into separate sciences in<br />
21 Lyotard: 1984: xxiv.<br />
22 Jensen 2001:16.<br />
23 Det skal siges, at dette først blev en fuldbyrdet proces i forbindelse med Tysklands samling senere i århundredet.<br />
8
laboratories and in preuniversity education; it can only achieve this in a language game that links the<br />
sciences together as moments in the becoming of spirit, in other words, which links them in a rational<br />
narration, or rather metanarration.” 24<br />
Lyotard ser derfor filosofiens rolle i det humboldske universitet som et bindeled mellem de forskellige<br />
videnskaber vha. en rationel metafortælling. Denne metafortælling bygger sit fundament på samtidens<br />
dyrkelse af den tyske idealisme, 25 hvilket konkret i citatet udmunder sig i “becoming of spirit”. 26 Ånden<br />
refererer, ifølge den tyske idealismes ideal, til åndens universelle historie, hvor ånden som ’liv’<br />
producerer en metafortælling, der grundfæster erkendelsens, samfundet og statens udvikling i<br />
fuldendelsen af åndens liv (G.W. Hegel). 27 Denne åndelige dannelse har, som den humboldske tanke,<br />
hjemme på det spekulative universitet, som krones af filosofien. Den tyske idealismes åndshistoriske<br />
vidensprincip legitimeres i sig selv, netop ved at blive opmærksom på sig selv, og derved er den<br />
spekulativ. Lyotard noterer sig en bemærkelsesværdig følge af dette spekulative system:<br />
“A noteworthy result of the speculative apparatus is that all of the discourses of learning about every<br />
possible referent are taken up not from the point of view of their immediate truth-value, but in terms of<br />
the value they acquire by virtue of occupying a certain place in the itinerary of Spirit or Life.” 28<br />
Sandhedsværdien er hos den tyske idealisme og det humboldske spekulative universitet altså ikke en<br />
eksplicit værdi, men en implicit værdi i forhold til den rolle, den spiller i åndens liv. Hvilket får Lyotard<br />
til at konkludere, at den sande viden i dette perspektiv altid er en indirekte viden:<br />
“True knowledge, in this perspective, is always indirect knowledge; it is composed of reported<br />
statements that are incorporated into the metanarrative of a subject that guarantees their legitimacy.” 29<br />
Hvad Lyotard tilføjer her, er, at den sande viden i dette perspektiv bestod af genfortalte udsagn, som i<br />
kraft af at være indlemmet i en metafortælling sikrer deres legitimitet.<br />
Det skal i denne forbindelse nævnes, at filosofiens rolle i forhold til den universitære tradition og i<br />
forhold til den idealistiske forestilling om åndens liv havde sine samtidige modstandere. Her kan<br />
nævnes Arthur Schopenhauer, som i værket On the Basis of Morality (1837) retter sin direkte kritik mod<br />
Hegels filosofi, som han beskriver som ”a pseudo-philosophy paralyzing all mental powers, stifling all<br />
real thinking.” 30 En samtidig kritik mod filosofiens rolle rejser Friedrich Nietzsche også i værket<br />
Historiens nytte (1874), hvor han beskriver, at filosofien som en slags erstatningsreligion skal ‘tæmme’<br />
videnskabens umættelige og kulturfjendtlige erkendelsesdrift. 31<br />
Opsummerende kan vi konstatere, at filosofien, som metafilosofi med reference til den tyske idealisme,<br />
udgjorde det bærende element i det tidligere universitet (det humboldtske universitet). Ikke kun som det,<br />
24<br />
Lyotard 1984:33.<br />
25<br />
I Lyotards gennemgang er det dog hovedsageligt Hegels indflydelse på den tyske idealisme, som bliver<br />
fremhævet.<br />
26<br />
Lyotard 1984:33.<br />
27<br />
Lyotard 1984:33-34.<br />
28<br />
Lyotard 1984:35.<br />
29<br />
Lyotard 1984:35.<br />
30<br />
Schopenhauer 1965: 15-16. Org. Über die Grundlage der Moral, 1837.<br />
31<br />
Nietzsche 1994:15-17. Org. titel Vom Nutzen und Nachteil, 1874.<br />
9
der skabte bindeled mellem de forskellige videnskaber, men også som det, der legitimerede universitetet<br />
i forhold til samfundet. Hvis vi sammenholder det med det indledende citat af Lyotard (se s. 8 øverst),<br />
har vi nu en forståelse af, hvorfor Lyotard skriver, at den universitære tradition historisk har været<br />
sammenkoblet med filosofien. For at forstå hvad der har forårsaget vantroen mod metanarrativerne i den<br />
postmoderne tidsalder, er det igen nødvendigt at vende blikket mod den historiske udvikling.<br />
Bundlinje tænkning vs. de kritiske intellektuelle – Historisk forståelsesramme 2<br />
Hvis vi vender tilbage til universitetshistorien op til og efter anden verdenskrig, så betød den<br />
begyndende industrialisering, som for alvor fik fat i slutningen af det 19. årh. i Europa og USA, at nye,<br />
professionelle erhvervsøkonomiske (’business’) fag blev lagt oven i de eksisterende fag. Med anden<br />
verdenskrig fik videnskab og forskning en helt ny samfundsmæssig betydning. Ét var, at krigen i sig<br />
selv blev domineret af videnskabelige gennembrud (mest centralt står naturligvis atombomben). Et<br />
andet element var, at USA, som krigens sejrherrer, fik en ny dominerende rolle i forholdet til udvikling<br />
af forskning og videnskab. I USA var det især præsident Roosevelts videnskabelige hovedrådgiver,<br />
Vannevar Bush (1890-1974), der som leder af Office of Scientific Research and Development, 32 fik en<br />
afgørende rolle i den nye forskning og videnskabspolitik. Bush formulerede bl.a. en sondring mellem<br />
grundforskning og anvendt forskning. 33<br />
Det humanistiske universitet i Europa fik endnu en markant udvikling i årene omkring studenteroprøret<br />
i 1968, idet Vesten var båret frem af økonomisk højkonjunktur, månelandinger, politisk uro (f.eks.<br />
drabet på John F. Kennedy i 1963), ungdomsoprøret og Vietnamkrigen. Studenteroprøret i ’68 ændrede<br />
det politiske landskab og den naive tro på, at fremtiden kunne planlægges rationelt af politikere.<br />
Universitetet blev en vigtig brik i denne samfundsudvikling, men hvor universiteterne tidligere havde<br />
været hjemsted for pligttro forskere, blev universitetet, med humaniora i front, nu i stedet hjemstavn for<br />
en ny figur i samfundsspillet, nemlig de ’kritiske intellektuelle’. Det humanistiske universitets opgave<br />
blev derfor, i kølvandet på studenteroprøret, at opstille et alternativ til kapitalismen. Derfor kom der<br />
også nye krav til den viden, som blev produceret fra universitet. Viden skulle bruges – og helst til at<br />
forandre verden. Dette skabte også en ny universitetstype, som satte tværfagligheden og den<br />
problemorienterede metode i centrum. 34 Et mere frit og demokratisk universitet blev idealet i starten af<br />
1970’erne, hvor større selvstyre og en opposition til markedet (kapitalismen) og staten (den politiske<br />
styring) gav universitet en ny og afgørende rolle. Staten begyndte samtidig at lægge vægt på nye<br />
OECD 35 -strategier som fastslog, at uddannelse og forskning var den afgørende faktor for at sikre den<br />
32<br />
Collin & Faye 2008:18.<br />
33<br />
Grundforskningen skulle styres af forskerens egne initiativer og ikke udefra. Tanken var at denne forskning<br />
senere kunne inspirerer anvendt forskning. Collin & Faye 2008:19.<br />
34<br />
I Danmark oprettes Aalborg Universitetscenter (AUC) og Roskilde Universitetscenter (RUC), som langt hen ad<br />
vejen blev ledet efter disse nye idealer.<br />
35<br />
OECD (Organisationen for økonomisk samarbejde og udvikling) har sæde i Paris. Organisationen blev oprettet<br />
1961.<br />
10
økonomiske vækst. En udvikling, der var i modstrid til den kritiske universitets bevægelse, der opfattede<br />
denne strategi for viden og videnskab som et led i det kapitalistiske samfunds bestræbelser. 36<br />
Det var også i midten af 1970’erne, at diskussionen om universitetets rolle i det såkaldte<br />
’postindustrielle samfund’ begyndte. En bevidstgørelse omkring hvordan viden ændrer status og<br />
karakter i forhold til samfundsudviklingen startede debatten om videns’ status i samfundet. Set ud fra et<br />
samfundsøkonomisk perspektiv er det i stigende grad således, at konkurrenceevnen knyttes til den<br />
viden, som udvikler produkter frem for maskiner, som kan producere dem. Dette har betydet et langt<br />
større samfundsfokus og pres på universitetets evne til at frembringe resultater og produktorienteret<br />
viden.<br />
Det er rimeligt at konstatere, at anden verdenskrig var et slag mod den vestlige traditions<br />
dannelseshistorie og specifikt imod det tyske dannelses- og oplysningsideal. Hvilket også kan læses i<br />
Max Horkheimer og Theodor Adornos værk, Oplysningens dialektik (1944), hvor de to filosoffer<br />
forsøger at begribe, hvordan terror (nazismen) kan besejre den ellers fremskridende tro på oplysning,<br />
her forstået som en sammenkædning mellem viden, fremskridt og frigørelse. Hvis vi sammenkobler<br />
denne viden med Lyotards citat (se s. 8 øverst), har vi nu fået en forståelse for, hvordan denne skepsis<br />
eller vantro over for metafortællinger har sat sig igennem i den historiske udvikling. I ovennævnte citat<br />
nævner Lyotard, at dette er et produkt af videnskabens fremskridt. For at kunne forstå hvad han mener<br />
hermed, og hvilke konsekvenser det har, vil jeg i næste afsnit undersøge Lyotards forståelse af forholdet<br />
mellem viden og samfund.<br />
Videns postmoderne status og funktion<br />
Det er en af Lyotards bærende arbejdsteser, at viden ændrer status og karakter, samtidig med at<br />
samfundene træder ind i det såkaldte ’postindustrielle samfund’, og kulturerne træder ind i den såkaldte<br />
’postmoderne tidsalder’. 37 Som Lyotard definerer det postmoderne:<br />
“…it (postmodern) designates the state of our culture following the transformations which, since the<br />
end of the nineteenth century, have altered the game rules for science, literature, and the arts.” 38<br />
Det er en transformation, der, som løbende bevægelse fra slutningen af 19. århundrede, har ændret<br />
reglerne for videnskaben, litteraturen og kunsten, og, som Lyotard argumenterer for, i slutningen af<br />
1950’ernes Europa for alvor har slået igennem som det postmoderne. 39 At viden ændrer status og<br />
karakter har jeg skitseret i det historiske afsnit, for når viden i det postindustrielle samfund får status<br />
36 Jensen 2001:16.<br />
37 Lyotard 1984:3.<br />
38 Lyotard 1984:xxiii.<br />
39 Termen ’det postmoderne’ er et flertydigt og omdiskuteret begreb, der bl.a. kan føres tilbage til Daniel Bells The<br />
Coming af Post-Industriel Society (1969) og Ihab Hassans Towards a Post Modern Literature (1971). Men det er<br />
Lyotards filosofiske udlægning af postmoderne, som er relevant i dette projekt.<br />
11
som den vigtigste produktive kraft, ophører viden, ifølge Lyotard, med at være et mål i sig selv. 40 Når<br />
viden ikke længere har en værdi i sig selv, men står i forhold til samfundets produktionsudvikling, er det<br />
klart, at videns ’sandhedsværdi’ vil blive nedprioriteret i forhold til videns (økonomiske) ’nytteværdi’,<br />
hvilket Lyotard beskriver som samfundets performativetskrav til videnskaben. Dette sætter naturligvis<br />
videnskabens paradigme i et nyt lys, som Lyotard på følgende måde sætter på spidsen:<br />
“No money, no proof—and that means no verification of statements and no truth. The games of<br />
scientific language become the games of the rich, in which whoever is wealthiest has the best<br />
chance of being right. An equation between wealth, efficiency, and truth is thus established”. 41<br />
I dette citat fokuserer Lyotard på den negative effekt af samfundets udvikling i det postindustrielle<br />
samfund ved at hævde, at pengene er i direkte relation til, hvad der forskes i, og derved hvilke<br />
sandheder videnskaben for ’lov’ at verificere. Og hvis der, som Lyotards teori fremsætter, sættes<br />
lighedstegn mellem rigdom, effektivitet og sandhed, så er det de økonomiske rationaler, frem for viden<br />
som dannelse eller som mål i sig selv, der får gennemslagskraft. Denne samfundsmæssige<br />
nytteudregning af videns værdi har ifølge Lyotard rødder tilbage til den første industrialisering i<br />
slutningen af 1800-tallet og opdagelsen af den såkaldte reciprokke værdi, som trækker på en matematisk<br />
udregning, hvor den teknisk-videnskabelige udvikling blev sammenlignet med pengelogikken: ”... no<br />
technology without wealth, but no wealth without technology.” 42 Ifølge Lyotard skaber det et lukket<br />
system, hvor overskuddet af de tekniske frembringelser benyttes til ny forskning, som skal forbedre<br />
teknikkens ydeevne, hvilket netop gør den tekniske videnskab til en direkte produktiv kraft og den<br />
afgørende faktor i kapitalcirkulationen. Hvis vi igen vender os mod universitetet og filosofien, bliver det<br />
interessante spørgsmål, hvilken rolle denne samfundsøkonomiske udvikling tildeler universitetet og<br />
filosofien?<br />
Først og fremmest er det interessant at se på forholdet mellem den ikke-tekniske videnskab og tekniske<br />
videnskab, og hvordan den samfundsøkonomiske logik, som anvendes på tekniske videnskab, ifølge<br />
Lyotard yder indflydelse på den ikke-tekniske videnskab. I forhold til dette argumenterer Lyotard for, at<br />
forholdet mellem videnskaben og teknikken er vendt om til teknikkens fordel. Hvilket resulterer i, at når<br />
staten eller virksomheden skal fordele forskningsressourcerne, så er det de forskningssektorer, som ikke<br />
eksplicit kan plædere for deres bidrag til optimering af systemet (staten eller virksomheden), som<br />
svigtes af bevillingsstrømmen, og som derfor ifølge Lyotard er dømt til at forældes. 43 I dette perspektiv<br />
er det klart, at humaniora – og specifikt den del af humaniora, som har støttet sig op ad metafilosofien –<br />
bliver ramt. Og hvis vi samtidig følger Lyotards udsagn om, hvordan forholdet mellem samfund (stat)<br />
og universitet mere specifikt sætter sig igennem, så er Lyotards argument, at da økonomien gradvist er<br />
blevet mere styrende for videnskaben og universitetet, anmodes universitetet nu ikke længere om at<br />
uddanne en elite som kan vejlede samfundet mod nogle idealer, men derimod kompetencer som kan<br />
40 Lyotard 1984:6.<br />
41 Lyotard 1984:45.<br />
42 Lyotard 1984:45.<br />
43 Lyotard 1984:47.<br />
12
enyttes i den samfundsøkonomiske maskine. Som Lyotard beskriver det:<br />
“The transmission of knowledge is no longer designed to train an elite capable of guiding the nation<br />
towards its emancipation, but to supply the system with players capable of acceptably fulfilling their<br />
roles at the pragmatic posts required by its institutions.” 44<br />
Det er klart, at når viden ikke kan legitimeres ved dets frigørende karakter, men skal ’levere spillere’,<br />
som kan indgå i samfundets produktionskraft, er der ikke meget tilbage for den spekulative filosofis<br />
tidligere universitære legitimeringsfunktion. I forlængelse af dette skriver Lyotard, at den humanistiske<br />
filosofi, grundet den manglende spekulative legitimeringsfunktion, reduceres til undersøgelser af<br />
logikken eller idéhistorien. I en fodnote udvikler Lyotard dette synspunkt ved at skrive:<br />
“I do not think that philosophy as legitimation is condemned to disappear, but it is possible that it will<br />
not be able to carry out this work, or at least advance it, without revising its ties to the university<br />
institution.” 45<br />
Hvad Lyotard her skriver, er, at det er muligt, at filosofien, for at udføre sit arbejde og sit<br />
legitimeringsarbejde, må revidere sine bånd til den universitære institution 46 .<br />
Vi kan således konstatere, at der er to bevægelser, som samtidigt presser den universitære filosofi og<br />
den del af universitetet, som er afhængig af filosofien som legitimeringsdiskurs. Den første er af en<br />
mere ideologisk karakter, hvor selve det postmoderne kan forstås som en grundlæggende mistro over for<br />
metafortællinger. For det andet står det klart, at filosofien ikke eksplicit, som de tekniske videnskaber,<br />
kan gøre sit værd i kroner og ører synligt, samt at filosofien ikke som andre fag kan producere spillere,<br />
der passer direkte ned i allerede definerede samfundskasser.<br />
Lyotard mener dog heller ikke, at samfundets nye performativetskrav til universitetet er konstruktive i<br />
forhold til de præmisser, viden skabes under. Men hvad mener Lyotard så er konstruktive betingelser for<br />
videnskabelse?<br />
Videnskabens legitimering i det postmoderne<br />
Det store spørgsmål er nu, hvad der skal legitimere de humanistiske videnskaber, herunder filosofien,<br />
når det postmoderne udelukker tilslutningen til metafortællingerne? Og skal de humanistiske<br />
videnskaber ukritisk indordne sig under samfundets performativitetskrav?<br />
Et simpelt regnestykke om effekt og samfundsmæssig produktivitet (performativet) er, som nævnt,<br />
44 Lyotard 1984:48.<br />
45 Lyotard 1984:41. Fodnote 133.<br />
46 Om filosofien i stigende grad skal finde sin legitimitet uden for universitetet, kommer Lyotard ikke ind på, men<br />
det er et interessant spørgsmål i forhold til opgavens problemstilling. I det praktiske produkt (se s. 32-34) redegør<br />
jeg for, at det netop er mit mål at forsøge at skabe en ny plads til filosofien i forhold til den aktuelle diskurs om<br />
videnssamfundet.<br />
13
ifølge Lyotard i stigende grad det styrende princip bag de samfundsmæssige investeringer i<br />
videnskaben. Men dette er betinget af en effektivitetslogik for videnskab, som ifølge Lyotard hverken er<br />
tilstrækkelig eller gavnlig. 47 Lyotards rationale vedrørende performativitetslogikkens utilstrækkelighed<br />
baseres på en forståelse af, at systemernes performativitet og effektivitet kun kan måles, hvis alt<br />
registreres, og samfundet er stabilt. Denne evne til at forudsige fremtiden er afhængig af et arkimedisk<br />
punkt, hvorfra systemernes performans kan iagttages. Men netop dette element er i direkte modstrid<br />
med det postmoderne samfunds natur. Umuligheden og absurditeten ved dette beskriver Lyotard med<br />
følgende fortælling af den argentinske historiefortæller og digter Jorge Luis Borges:<br />
“An emperor wishes to have a perfectly accurate map of the empire made. The project<br />
leads the country to ruin – the entire population devotes all its energy to cartography.” 48<br />
Denne fortælling benytter Lyotard til at belyse den modsigelse eller inkonsistens, som opstår, når f.eks.<br />
det statslige bureaukrati forsøger at forbedre systemernes performans via kontrol.<br />
Opsummerende bestemmer Lyotard den postmoderne videnskabs udvikling som værende diskontinuert<br />
og paradoksalt, hvilket naturligvis ændrer betingelserne for videnskabens spillerum. Som Lyotard<br />
foreslår:<br />
“It is changing the meaning of the word knowledge, while expressing how such a change can take place.<br />
It is producing not the known, but the unknown. And it suggests a model of legitimation that has nothing to<br />
do with maximized performance, but has as its basis difference understood as paralogy.” 49<br />
I dette citat foreslår Lyotard, at den nye videnskabsdiskurs ændrer meningen af ordet ’viden’ samt<br />
forklarer, hvordan denne nye videns mening kan sætte sig igennem; nemlig ved at producere det endnu<br />
ukendte i stedet for det kendte. Det fører frem til en legitimeringsdiskurs, som ikke skal findes på basis<br />
af mulige performans, 50 men i stedet er funderet i nyskabelse og forandring, hvilket Lyotard beskriver<br />
som et produkt af ’paralogi’. 51<br />
Hvad Lyotard mener med legitimeringen ved paralogi, er det sidste element i hans teori, som jeg vil<br />
undersøge. For at kunne forklare meningen med legitimering ved paralogier opsætter Lyotard et andet<br />
legitimeringskriterium, som står i modsætning til Habermas’ idé om legitimering af sandhed gennem<br />
konsensus. Konsensus refererer her til en habermasiansk betydning af konsensus, som enighed opnået<br />
ved herredømmefri dialog mellem ligeværdig erkendelse og frie mennesker. 52 Gyldigheden af<br />
konsensus er, ifølge Lyotard, enten afhængig af at kunne trække på fortællingen om frigørelsen (de store<br />
fortællinger), eller også bliver konsensus underlagt systemernes ydeevne. Derfor er det ikke mærkeligt,<br />
47<br />
Lübcke, Rendtorff, Raffnsøe og Diderichsen 2003:292.<br />
48<br />
Lyotard 1984:55. Fodnote 191: Borges i Historia universal de la infamia (org. titel første udg. 1934) På dansk,<br />
Om videnskabens strenghed.<br />
49<br />
Lyotard 1984:60.<br />
50<br />
Lyotard (1984: 62) ser dog nogle positive elementer ved performativitetskravet, nemlig at den tvinger<br />
videnskaben og filosofien til at opgive fablerne (den metafysiske diskurs).<br />
51<br />
I fodnote 207 gør Lyotard os det klart, at man må skelne mellem produktionsbetingelserne for viden som<br />
videnskab og viden som produkt. Lyotard 1984:60.<br />
52<br />
Lyotard 1984: 60-65.<br />
14
at Lyotard ytrer: “Consensus has become an outmoded and suspect value.” 53 Konsensus kan ifølge<br />
Lyotard godt opstå momentvis i den løbende videnskabelige diskussion, men det er ikke videnskabens<br />
formål. Det er derimod paralogien, der som legitimeringskriterium lægger vægt på uenighed og<br />
opfindsomhed, da: ”And invention is always born of dissension.” 54 Med dette påpeges kort sagt, at<br />
opfindsomhed skabes ud fra uenighed, i diversitet, og derfor ikke ved konsensus.<br />
Derved kan paralogi forstås som en afvigelse fra den tidligere logik og som en art ’antilogik’, der<br />
konstant udfordrer de etablerede logikker og fasttømrede samfundssystemer. Dette skaber ifølge<br />
Lyotard en ny slags videnskab, der som en åben model sætter sig igennem på tværs af alle uenigheder<br />
og forskelle. 55 Som Lyotard beskriver det:<br />
“Science is a model of an "open system," in which a statement becomes relevant if it "generates ideas,"<br />
that is, if it generates other statements and other game rules”. 56<br />
Videnskabens pragmatik er således at komme med udsagn, som er relevante, så vidt de afføder nye ideer<br />
og nye spilleregler. Denne definition er dog ikke uproblematisk, da, som Lyotard selv er inde på, den<br />
enkelte videnskabsmands udsagn i praksis kan virke for destabiliserende, og derfor blive tilsidesat eller<br />
undertrykt i f.eks. de interne universitære videnskabelige hierarkier, for dog i nogle tilfælde at blive<br />
taget op senere og trukket ind i diskussionen. Paralogien står heller ikke i et uproblematisk forhold til<br />
samfundet, og her betoner Lyotard, at kløften mellem beslutningstagere (magtens udøvere) og de<br />
videnskabelige samfund, er en af de vigtigste forhindringer for udviklingen af opfindsomheden inden<br />
for viden. 57 Det fører Lyotard frem til følgende dilemma; at samfundet på den ende side i stigende grad<br />
har et performativitetskriterium i forhold til viden, og på anden side har den videnskabelige antimodel<br />
(paralogien), som ved at adlyde performativitetskravet ikke kan skabe den nødvendige modkultur, som<br />
det åbne system fordrer. Omvendt vil opbyggelse af en modkultur og et ’nej’ til at indordne sig under<br />
magten muligvis have den følge, at enhver forskningsmulighed forsvinder grundet manglende<br />
bevillinger. 58 Hvordan dette dilemma mellem pengene og viden kan løses, synes Lyotard ikke direkte at<br />
svare på, men han beskriver en interessant effekt ved at lade videnskaben operere som paralogi:<br />
”…but what makes this process attractive for them is that it will result in new tensions in the system,<br />
and these will lead to an improvement in its performativity.” 59<br />
Der er altså ifølge Lyotard ikke nødvendigvis en uoverensstemmelse mellem at lade videnskaben<br />
forfølge sine egne præmisser (som paralogi), da dette kan skabe en spænding inden for systemet og vil<br />
kunne føre til en forbedring af performativiteten.<br />
53 Lyotard 1984: 66.<br />
54 Lyotard 1984: xxv.<br />
55 Lübcke,Rendtorff, Raffnsøe og Diderichsen 2003:293.<br />
56 Lyotard 1984: 62.<br />
57 Lyotard 1984: 63.<br />
58 Lyotard 1984: 63<br />
59 Lyotard 1984: 64.<br />
15
Afslutningsvis skal det nævnes, at Lyotard ikke kun mener, at det postmoderne er kendetegnet ved at<br />
være instrument for magtinstanserne. Han giver også den mulighed, at når videnskaben ikke skal<br />
legitimeres i kraft af metafortællinger, men stå i et mere direkte forhold til den dynamiske videns<br />
skabelse i samfundet, da får opfindsomhedens kraft fortrin. Derfor finder videnskaben fremover heller<br />
ikke sin berettigelse i eksperternes overensstemmelser, men i de opfindsommes paralogi. 60<br />
Opsamling<br />
Hvilken rolle skal filosofien spille i videnssamfundet ifølge Lyotard – og hvilke konsekvenser har det<br />
for humaniora?<br />
Med Lyotards teori kan vi forstå filosofiens legitimeringsudfordringer i videnssamfundet.<br />
Legitimeringsudfordringerne er opstået i kraft af de store fortællingers sammenbrud og forhindrer derfor<br />
filosofien i at læne sig op ad den tidligere universitære tradition. Filosofien må derfor revurdere sit<br />
forhold til universitetet (og til samfundet), hvilket forstærkes af det faktum, at samfundet i den<br />
postindustrielle samfundsudvikling, som i denne sammenhæng kan betegnes som videnssamfundet, har<br />
gjort viden til dens vigtigste samfundsressource. Det medfører, at legitimeringsgrundlaget etableres ud<br />
fra økonomiske rationaler, hvilket gør nyttediskurser dominerende på forsknings- og<br />
uddannelsesområdet. At måle videnskabelse efter dets ydeevne og skabe en legitimering ud fra et<br />
performativitetskrav, skaber ifølge Lyotard, ikke et grundlag for nytænkning, og derfor foreslår han<br />
paralogien som et nyt legitimitetskriterium i den postmoderne videns diskurs.<br />
Vi skal være opmærksomme på, at paralogien sætter den begrænsning eller udfordring op, at når den<br />
humanistiske forsker ikke kan støtte sig op ad de store fortællinger, bliver den lille fortælling eller den<br />
lokale sandhed ifølge Lyotard den form, forskerens skabende opfindsomhed må udfolde sig i. Hvis vi<br />
vender tilbage til Collin og Fayes forskning, fremføres der en lignende idé, som et af de bærende<br />
argumenter for humanistisk forskning i videnssamfundet, nemlig at den vigtigste samfundsfunktion<br />
humanistisk tænkning kan udfylde er: ”at udvikle ideer, som vi lever på.” 61<br />
Hvis vi godtager paralogiens præmisser for videnskaben, i stedet for performativitets krav og bundlinje<br />
tænkning, så medfører dette flere problemstillinger. For det første: hvorvidt kan paralogien som<br />
antimodel benyttes som legitimeringskriterium? I så fald er det nødvendigt at vurdere, om sociale<br />
systemer og institutioner giver plads til den produktive uenighed. 62 For det andet træder<br />
kommunikationen af den viden, som skabes ind i centrum. For når filosoffen (og forskeren i øvrigt) ikke<br />
kan søge tilflugt i de store metafortællinger, bliver filosofien afhængig af at kunne kommunikere og<br />
formidle sin indsigter ud. For hvis filosoffens idé eller historie ikke bliver bragt i spil, virker det rimeligt<br />
60 Lyotard 1984: xxv.<br />
61 Collin & Faye 2008:9.<br />
62 Lübcke, Rendtorff, Raffnsøe og Diderichsen 2003:293.<br />
16
at antage, at denne manglende formidling kan medføre et legitimitetsproblem. Filosofien får altså en ny<br />
udfordring, nemlig dette: For at kunne legitimere sin viden skal filosofien kunne bringe den i spil og<br />
vise dens relevans for en større målgruppe. Dette kræver, at filosofien gøres tilgængelig og forståelig for<br />
et ikke-filosofisk publikum, og filosofien står derfor overfor en kommunikationsudfordring.<br />
Kommunikationsudfordringen er især aktuel, når vi ser på filosofien og filosoffens rolle, som vi har set<br />
tidligere, netop kun kunne legitimeres med henblik på at skabe den store metafysiske historie, som den<br />
øvrige videnskab kunne støtte sig op ad. Det er en problematik hele humaniora står overfor, som Collin<br />
og Faye også bemærker, 63 fordi den viden, der producers, er svær at måle direkte i kroner og øre. Denne<br />
problematik peger på en vanskelig opgave i et samfund, der ifølge Lyotard (samt Collin og Faye),<br />
prioriterer det, som direkte kan måles og vejes i forhold til økonomien. Skal vi forstå filosofis<br />
udfordring, bliver vi derfor nødt til at forstå kommunikationsproblematikken, der ligger i at formidle sin<br />
legitimitet til samfundet. Det er en problematik, Niklas Luhmanns på mange måder kontroversielle teori<br />
om samfundet som kommunikation, kan give os et indblik i.<br />
63 Jvf. Lyotard 1984:5. Og som Collin og Faye direkte skriver: ”I humaniora har vi desværre været for dårlige til at<br />
forklare, hvad det er, vi primært frembringer”. Collin og Faye 2008:18.<br />
17
Samfundet som kommunikation<br />
Jeg indledte dette <strong>speciale</strong> med at tage fat i den aktuelle debat om videnssamfundet. En debat som efter<br />
min påstand deler politiske, erhvervsmæssige og fagfilosofiske perspektiver op i en kompleksitet af<br />
modstridende udsagn. I forlængelse heraf stillede jeg bl.a. spørgsmålet, om vi overhovedet forstår<br />
hinanden på tværs af samfundssystemer? I det foregående afsnit har vi set hvordan samfundet ifølge<br />
Lyotard kan betragtes som postmoderne. Og med fokus på de kommunikations- og<br />
legitimeringsudfordringer, som et skift fra store til små fortællinger skaber, er det afgørende nu at søge<br />
en forståelse af præmisserne for at kommunikere den ’lille historie’. For at forstå denne centrale<br />
problemstilling, vil jeg i første omgang sætte Lyotards teori om det postmoderne i et nyt lys ved hjælp<br />
af en undersøgelse af centrale aspekter af Luhmanns systems- og samfundsteori. Og efterfølgende, ved<br />
hjælp af Habermas’ teori om den kommunikative handlen, søge en anden forståelse for betingelserne og<br />
mulighederne for at kommunikere filosofien. Indledningsvist ser jeg på Luhmanns beskrivelse af det<br />
postmoderne samfund for derefter at sætte følgende centrale begreber hos Luhmann i spil:<br />
uddifferentiering, kompleksitet, informationsoverskud, massemedier og kommunikation.<br />
I sin artikel “Why Does Society Describe Itself as Postmodern?” skriver Luhmann følgende:<br />
“The discussion about modern or postmodern operates on the semantic level. In it, we find many<br />
references to itself, many descriptions of descriptions, but hardly any attempt to take realities into<br />
account on the operational and structural level of social communications.” 64<br />
Hvad Luhmann anslår, er, at den betydning vi tillægger beskrivelsen af postmodernismen (vs.<br />
modernismen) i mange tilfælde er blevet til en beskrivelse af beskrivelsen af postmodernismen. Og hvad<br />
der glemmes i denne selvrefererende diskussion er, ifølge Luhmann, at tage hensyn til realiteterne på de<br />
strukturelle og operationelle niveauer, som de sociale kommunikationer skabes under. Luhmann<br />
argumenterer efterfølgende for, at hvis fokus flyttes fra den overordnede, selvrefererende diskussion til<br />
at fokusere på realiteterne, så er der ikke et skarpt skel mellem det moderne og postmoderne samfund. 65<br />
Med til dette synspunkt hører, at artiklen er fra Luhmanns sene forfatterskab (1995), og at diskussion<br />
om det postmoderne samfund på dette tidspunkt var et centralt emne inden for de akademiske kredse,<br />
siden Lyotard for alvor introducerede de postmoderne problemstillinger 16 år tidligere. Luhmann følger<br />
dette kritiske perspektiv på diskussionen om det postmoderne, og i sit sidste værk, Die Gesellschaft der<br />
Gesellschaft (1997), skriver han:<br />
“Vores analyser har på ingen måde givet holdepunkter for, at der på et eller andet tidspunkt i dette<br />
århundrede, formentlig i dets anden halvdel, skulle kunne iagttages et epokegørende skel, som angår<br />
selve samfundssystemet, og som skulle kunne retfærdiggøre hævdelsen af en overgang fra det moderne<br />
til et postmoderne samfund.” 66<br />
64 Luhmann 1995:171.<br />
65 Luhmann 1995:171.<br />
66 Luhmann 1997:1143. Ole Bjergs oversættelse 2010: 85-86.<br />
18
Luhmann hævder ikke, at samfundet ikke har undergået en transformerende udvikling, men påpeger<br />
blot, at samtiden kan forstås uden et begreb om det postmoderne. Det centrale er her, hvad Luhmann<br />
sætter i stedet for. Dette vil jeg prøve at forstå ved hjælp af relevante dele af Luhmanns systemteori.<br />
Informationsoverskud og uddifferentiering<br />
Luhmanns systemteori bygger sit fundament på en forståelse af samfundet som kommunikation.<br />
Centralt er her, hvordan den voksende uddifferentiering og kompleksitet sættes i direkte relation til den<br />
historiske udvikling af kommunikationsmidler. Hvis vi ser på et aktuelt eksempel på denne udvikling, så<br />
fordobles informationsmængden grundet sociale mobile computerteknologier ifølge eksperter ca. hver<br />
18. måned. 67 Samtidig viser analyser den af historiske udvikling inden for den videnskabelige<br />
produktion, at siden det første videnskabelige tidsskrifter dukkede om i midten af 1600-tallet, er tallet<br />
eksploderet. I dag skønnes der at være mellem 30.000 og 100.000 tidsskrifter, hvilket i sig selv er et<br />
udtryk for vanskelighederne ved at “holde trit” med nye og forsvindende tidsskrifter. 68 Dette siger dog<br />
intet om kvaliteten af den fremkomne information og viden, men giver et billede på hvordan videns- og<br />
informationsmængdens omsætningshastighed er eksploderet. Dette viser også, at viden ikke kan måles<br />
kvantitativt, da samfundet ellers ville være yderst rigt.<br />
Spørgsmålet er nu, hvordan Luhmann omsætter denne udvikling til systemteori. I det følgende vil jeg<br />
fremføre nogle af Luhmanns præmisser for kommunikation. Centralt i Luhmanns kommunikationsteori<br />
er teorien om autopoietiske systemer, 69 som kort sagt beskriver et system der reproducerer sig selv og<br />
skaber sig selv i sig selv uden direkte påvirkning fra omverdenen. Omverden er dog en forudsætning for<br />
systemet, da omverden er lig med de ressourcer, systemet kan benytte. Pointen er derfor, at systemet<br />
selv skaber og udvælger dets elementer og selv opretholder dets grænse til omverdenen. For at forstå<br />
dette må vi forstå, hvad der menes med ’et system’:<br />
”Et system er formen for en sondring og har altså to sider: systemet (som er formens inderside) og<br />
omverdenen (som er formens yderside).” 70<br />
Systemer grænser altså op til omverden, der er kompleks og kaotisk, og søger derfor indadtil at reducere<br />
kompleksiteten. Dette gøres ved at selektere i de informationer, der kommer fra omgivelserne, og<br />
beskytte sig mod alt for forvirrende og modstridende informationer. 71 Man kan derfor sige, at systemer<br />
er påtvunget selektion. Et system formår derfor ikke at udtømme omverdens muligheder, men er<br />
begrænset til at tilslutte sig et udsnit af omverdens mulighedsrum. Denne selektionsmekanisme<br />
definerer systemets identitet, der markerer grænsen mellem system og omverden, og er systemets egen<br />
67<br />
Dessau i artiklen: ”Ny teknologi, ny verden”.<br />
68<br />
Thyssen 1994:43.<br />
69<br />
’Autopoiese’ er et begreb, som Luhmann overtager fra biologien, hvor det er et kernebegreb i en biologisk teori<br />
om celledannelse, udviklet af den chilenske biolog Humberto Maturana og hans elev Francisco Varela.<br />
70<br />
Luhmann 1997:65.<br />
71 Thyssen 1994:52.<br />
19
præstation. Systemerne kan derfor siges at besidde ‘autopoiese’:<br />
“Autopoetiske systemer kan ikke hente deres strukturer som færdige produkter fra deres omverden. De<br />
må opbygge dem gennem deres egne operationer.” 72<br />
Luhmann opererer overordnet med fire forskellige slags systemer. Hvad der her har vores interesse, er<br />
hans skel mellem psykiske systemer, som opererer i mediet ’bevidsthed’, og sociale systemer, som<br />
opererer i mediet ’kommunikation’. 73 Kommunikation tilhører de sociale systemer, hvori samfundet er<br />
Luhmanns mest omfattende sociale system.<br />
Det funktionelt differentierede samfund består ifølge Luhmann 74 af en række delsystemer som økonomi,<br />
politik, videnskab, osv. Der er ikke noget centrum, men hvert delsystem varetager en række<br />
specialfunktioner og fungerer uafhængigt af de andre. Hvert del- eller funktionssystem er organiseret<br />
omkring sine egne autopoetiske kriterier, som Luhmann refererer til som ’kode’. En kode er baseret på<br />
et sæt af oppositionelle værdier: har/har ikke penge, magt/ikke-magt, sandt/ikke sandt. Systemerne har<br />
hver især deres egen operationsmåde uden central koordinering. At samfundet deraf bliver centerløst,<br />
får Luhmann forskeren L. Qvortrup til at argumentere for at Luhmanns idé om det nuværende samfund<br />
er et polycentrisk samfund, et samfund opspaltet i et utal af logikker, forståelser og værdisæt.<br />
Konsekvensen er, at samfundet har mange centre, dvs. flere måder at iagttage og beskrive sig selv på:<br />
”I et polycentrisk samfund er det grundlæggende problem, at verden er så kompleks, at den ikke<br />
repræsenteres af (...) et singulært princip (hvad enten det er Gud eller det menneskelige subjekt).” 75<br />
Så i forhold til den stigende kompleksitet og informationsoverskud, som vi var inde på ovenover, skabes<br />
der en større og større omverdenskompleksitet, hvilket igen skaber et større krav til reduktion af<br />
kompleksiteten inden for det enkelte system. Dette skaber så en stigende, overordnet uddifferentiering<br />
mellem systemerne. Det er altså omgangen med en mere og mere kompleks omverden, der er vor tids<br />
store udfordring. En kompleksitet der ifølge Luhmanns er opstået, fordi tidligere tiders samfund var<br />
udgjort af hierarkiske systemer, der med tiden og det moderne samfund 76 er blevet til funktionelt<br />
uddifferentierede systemer, hvori ingen af systemerne har eneret på at beskrive samfundet.<br />
Hvis vi vender tilbage til <strong>speciale</strong>ts indledning (s. 2) om hvorfor kommunikationen om videnssamfundet<br />
er så vanskelig, så bliver det klart, at hvis der som Luhmann hævder, ikke er noget sted, hvor en fælles<br />
koordinering finder sted, så kan der meget vel eksisterer sideløbende, f.eks. økonomiske, politiske og<br />
fagfilosofiske udsagn som ikke bryder ind i hinanden, men derimod varetager deres respektive<br />
systeminteresser (reduktion af omverdens kompleksitet). Dette kan måske forklare, hvorfor debatten om<br />
videnssamfundet er kendetegnet ved dets kompleksitet af modstridende udsagn. En problemstilling, som<br />
72 Luhmann 2003:45.<br />
73 Thyssen 1994:80.<br />
74 Luhmann 2000:87.<br />
75 Qvortrup 2001:136.<br />
76 Bemærk i indledning af dette afsnit, at Luhmann ikke skelner mellem det moderne og postmoderne samfund.<br />
Heraf skal termen ’moderne’ opfattes som det aktuelle samfund.<br />
20
Luhmann selv i en meget beslægtet problemstilling beskrev kort før sin død:<br />
“Ved problemer med selvbeskrivelsen, det være sig af verden i verden eller af samfundet i samfundet,<br />
falder dette relativt let. Man skal blot tillade en pluralitet af selvbeskrivelser, en flerhed af muligheder i<br />
‘selvbeskrivelsesdiskursen’, som hverken tolererer eller ikke tolererer hinanden, men blot ikke tager<br />
hinanden til efterretning.” 77<br />
Hvis vi igen vender tilbage til Collin og Fayes udsagn om den manglende offentlige debat om<br />
humanioras rolle i videnssamfundet (s.6), så kan denne kommunikationsudfordring (ikke at tage<br />
humanioras udsagn til efterretning) bunde i noget andet end ligegyldighed om humanioras rolle og<br />
situation (s.6). Luhmanns systemteori tilbyder os her en alternativ indsigt, som grunder i systemernes<br />
tvungne reduktion af kompleksitet. Hvordan dette kan forstås, vil vi se på i næste afsnit. Det<br />
afstedkommer nemlig et nyt spørgsmål om, hvordan vi skal forstå kommunikation i den offentlige<br />
debat? Og et tillægsspørgsmål, nemlig hvad der kendetegner den offentlige debat i det uddifferentierede<br />
samfund?<br />
Massemediernes realitet<br />
I bogen Massemediernes realitet 78 (1992) forklarer Luhmann, at det specielle ved funktionssystemet,<br />
massemedierne, som en konsekvens af det moderne samfunds funktionelle uddifferentiering, er, at det i<br />
stadig stigende grad er massemedierne, som leverer samfundets selvbeskrivelse. Indledningsvist<br />
opstiller Luhmann følgende tese:<br />
”Hvad vi ved om vores samfund, ja om den verden, vi lever i, ved vi fra massemedierne. Dette gælder<br />
ikke blot for vores kendskab til samfundet og historien, men også for vores kendskab til naturen... På<br />
den anden side ved vi så meget om massemedierne, at vi ikke kan tro på dem som kilder. Vi vægrer os<br />
og har en mistanke om manipulation, hvilket imidlertid ikke fører til nævneværdige konsekvenser,<br />
eftersom den viden, som er overtaget fra massemedierne, af sig selv har skabt en selvforstærkende<br />
sammenføjning. Man må forsyne al viden med tvivlens fortegn – og alligevel bygge på den og tilslutte<br />
sig den.” 79<br />
Massemedierne får en ganske omfangsrig betydning som skaber af samfundets selvbeskrivelse. Hvis vi<br />
tænker på et konkret eksempel, giver denne analogi mening. F.eks. i forbindelse med den såkaldte<br />
Muhammed-krise, der opstod som følge af Jyllands-Postens offentliggørelse af karikaturtegninger af<br />
profeten Muhammed. Vores billede af den muslimske reaktion på muhammedtegningerne var et<br />
spørgsmål om de historier og vinkler, som massemedierne valgte at fokusere på. Helt banalt set blev det<br />
arabiske flertals fredelige reaktion i kølvandet på ’muhammedkrisen’ mediemæssigt ikke prioriteret på<br />
tv-skærmen eller i aviserne hjemme hos familien Danmark. Og selvom vi kunne betvivle den viden,<br />
77 Luhmann 1997:1144-45.i Ole Bjergs oversættelse 2010: 85-86.<br />
78 Org. titel Die Realität der Massenmedien, 1996.<br />
79 Luhmann 1992:9.<br />
21
massemedierne leverede, havde vi ikke andre kilder end dem, massemedierne brugte. 80 Derfor er<br />
spørgsmålet om hvilken kodning massemedierne opererer med relevant:<br />
”Massemediesystemets kode er forskellen mellem information og ikke-information.<br />
Systemet kan arbejde med information. Information er altså den positive værdi,<br />
designationsværdien, hvormed systemet betegner mulighederne i sin egen opereren.” 81<br />
Ifølge Luhmann eksisterer massemedierne heraf som et system ud fra koden information/ikke-<br />
information. Den mekanisme som afgør, hvad der skal betragtes som information, mener Luhmann, er<br />
forud struktureret i forventningerne til den information, vi modtager. Derfor er al information henvist til<br />
kategoriseringer, som afstikker mulighedsrum, hvori udvalgsområdet for det der kan ske som<br />
kommunikation, er struktureret. 82 Heraf kan vi udlede at massemediernes kommunikationsmekanisme i<br />
sig selv blive mere vigtig end udveksling af et bestemt indhold. Groft sagt må man antage, at hvis et<br />
emne ikke falder inden for massemediernes informationskriterier, så bliver det ikke omsat til<br />
offentligheden. Hertil er det vigtigt at spørge, hvad vi overhovedet kan forstå ved begrebet<br />
’massemedierne’. Massemedierne dækker over alle de anordninger i samfundet, som ved udbredelsen af<br />
kommunikation betjener sig af tekniske midler til mangfoldiggørelse. Dette kan være bøger, tidsskrifter<br />
og aviser, TV og radio som produceres i stort antal med en ikke-afgrænset brugerflade. 83 Kravet er<br />
ifølge Luhmann, at: ”de skal være alment tilgængelige og ikke bare tjener til en telefonisk forbindelse<br />
mellem enkeltdeltagere.” 84<br />
Hvis vi med denne information vender tilbage til kommunikationsproblematikken vedrørende den<br />
manglende debat om humanioras rolle og situation i videnssamfundet, en debat der i høj grad er<br />
kendetegnet ved sit fravær, som jeg (s. 2) og Collin og Faye (s.6) hævder, så skyldes det i dette<br />
systemteoretiske perspektiv, at debatten ikke falder inden for massemediernes strukturelle kodning.<br />
Samtidig, hvis vi ved, at vores samfund skabes igennem massemedier, så ydes der pres på<br />
funktionssystemerne for at kommunikere igennem massemedierne. Og hvis vi så vender tilbage til<br />
<strong>speciale</strong>ts indledning, så viser en hurtigt søgning på søgeportalen Infomedia, at inden for de seneste 12<br />
måneder forekommer 6888 artikler under søgningen ’Milena Penkowa’. Søges på ordet ’humaniora’,<br />
forekommer der 1278 artikler, og søges der specifikt på ’humanioras rolle’, findes 20 artikler. Dette<br />
giver os vejledende resultat af, hvad massemediernes prioriterer ifht. den specifikke debat om<br />
humanioras rolle.<br />
En anden særegenhed, som Luhmann fremhæver ved massemediernes informationsbegreb, er deres<br />
forhold til tiden. Så snart en information har manifesteret sig i nyhedsstrømmen, bliver den til ikke<br />
80 I forbindelse med et akademisk projekt om Muhammed krisen tog jeg, mens krisen var på sit højeste, til den<br />
arabiske verden for at forsøge at udfordre det billede, de danske massemedier skabte af krisen. arabiske verden.<br />
Dette blev bl.a. til et projekt i teoretisk filosofi, hvor jeg med baggrund i bl.a. andet Luhmann og Habermas<br />
diskuterede begrebet ’ytringsfrihed’ i lyset af muhammedkrisen (Vestergaard og B. Hansted 2006).<br />
81 Luhmann 2002:28.<br />
82 Luhmann 2002:29.<br />
83 Luhmann 2002:10.<br />
84 Luhmann 2002:10.<br />
22
information. 85 Hvilket i praksis gør massemediernes informationskodning til et spørgsmål om nyhed<br />
versus ikke-nyhed. Det er meget muligt, at f.eks. filosofiens komplekse spørgsmål ikke passer ind i de<br />
fremherskende massemediers nyhedsstrøm, men er der andre tilslutningsmuligheder til den offentlige<br />
debat, som går uden om massemediernes kodning? Her påpeger Faye og Collin, at humaniora skal gøre<br />
omverden opmærksom på sin eksistens vha. ”populære bøger, foredrag, skolen, dagspressen og<br />
fagpressen, politiske bevægelser og andre kanaler.” 86 Her vil jeg gerne argumentere for, at internettet<br />
kan være en anden afgørende kanal, idet det skaber mulighed for at bryde med tidsbegrebet i forhold til<br />
nyhed versus ikke-nyhed, og i stedet gør viden tilgængelig på en allestedsnærværende måde, hvor den<br />
enkelte bruger i langt højere grad frit kan afgøre, hvilke informations- og videnskriterier man ønsker at<br />
tilslutte sig. 87<br />
Vender vi tilbage til spørgsmålet, om vi kan forstå hinanden på tværs af de systemer, vi repræsenterer<br />
og opererer i, mangler vi en indsigt i Luhmanns forståelse for den mellemmenneskelige dialog.<br />
Kommunikationens kommunikation<br />
Luhmann tænker ikke samfundet som en enhed af individer. I stedet består samfundet ifølge Luhmann<br />
af sociale systemer, og disse systemer består af kommunikation. Luhmann placerer mennesker som<br />
levende og bevidste systemer i samfundets omverden. 88 Humanisten vil her notere sig, at konsekvensen<br />
af denne sondring gør systemteorien antihumanistisk. 89 En konsekvens som også Luhmann selv er klar<br />
over:<br />
”Humanisten vil imidlertid hurtigt kunne trøste sig, for omverdenen er jo en uundværlig komponent i<br />
sondringen, den hører til systemets form.” 90<br />
Om det er systemet, der skaber menneskets kommunikationsbetingelser, eller om mennesket skaber<br />
systemets operationsbetingelser, er en klassisk problematik, som jeg ikke vil komme mere ind på her.<br />
Blot vil jeg konstatere, at Luhmanns teori fører til den radikale opfattelse, at det ikke er subjektet, der er<br />
ophav til kommunikation, men at kommunikation skaber sig selv inden for de forskellige sociale<br />
funktionssystemers strukturelle kodninger:<br />
”Der findes således ingen ’bevidste kommunikationer’, lige så lidt som der findes ’kommunikativ<br />
tænkning’... Eller sagt anderledes: Mennesket kan ikke kommunikere; kun kommunikation kan<br />
kommunikere.” 91<br />
85 Luhmann 2002:31.<br />
86 Collin og Faye 2008:10.<br />
87 Statistisk set viser aktuelle undersøgelser, at 86 pct. af alle danske familier har adgang til internet i hjemmet<br />
(Danmarks Statistik 29. april 2011), mens 40 procent af os læser bøger mindre end en gang om måneden<br />
(Kilde: Kulturministeriet, Styrelsen for Bibliotek og Medier, Institut for konjunktur analyse).<br />
88 Luhmann 1997:66-67.<br />
89 Set i forhold til en klassisk forståelse af humaniora. Humaniora kommer af det latinske adjektiv humanus, der<br />
betyder menneskelig. Hvis vi alene går efter ordets betydning, kan humaniora deraf defineres som de fag, der<br />
sætter mennesket i centrum.<br />
90 Luhmann 1997:67.<br />
23
Det skal ikke forstås således, at kommunikation i sig selv kan kommunikere, men er relevant i forhold<br />
til Luhmanns sondring mellem sociale systemer (som opererer i mediet ’kommunikation’) og psykiske<br />
systemer (som opererer i mediet ’bevidsthed’). Og her er pointen, at mennesket skal integrere sig i<br />
samfundet og ikke omvendt, hvilket gør det til et spørgsmål om, hvorvidt individet er inkluderet i eller<br />
ekskluderet fra de forskellige funktionssystemers kommunikation. 92<br />
Opsamling<br />
Luhmanns giver os en mulig systemforståelse af humanioras og filosofis kommunikationsudfordringer.<br />
At samfundets øvrige funktionssystemer undlader at knytte an til humanioras udsagn, bygger på en<br />
indre tvungen selektion, da systemerne kun kan fungere ved at reducere kompleksitet. Så hvis<br />
massemedierne, som Luhmann hævder, skaber samfundets selvfortælling, er præmisserne for<br />
humanioras udbredelse lig med evnen til at tilslutte sig massemediernes informationsbegreb.<br />
Spørgsmålet er derfor, hvordan filosofien kan kommunikere sin viden udenom de overordnede<br />
massemedier og uden at bygge på koden om nyhed versus ikke-nyhed? Her kunne man f.eks. pege på de<br />
kommunikative muligheder for dialog de sociale internetfora, som f.eks. Facebook, har åbnet op for.<br />
Dette vender jeg tilbage til under den opsamlende refleksion og det praktiske produkt.<br />
I forhold til disse kommunikative muligheder er det problematisk, at Luhmann i sin diagnose af<br />
samfundet som kommunikation udelukker mennesket. Her kunne tilføjes, at Luhmanns egen reduktion<br />
af kompleksitet (ved at udelukke mennesket) skaber et samfundsbillede, som ikke kan give svar på<br />
fundamentale spørgsmål om f.eks. etikkens rolle eller miljøproblematikker, da disse emner går på tværs<br />
af systemer og er afhængige af en fælles koordinering.<br />
Et tredje element er, at hvis vi realistisk betragter f.eks. humanioras rolle, så kan vi i dag ikke<br />
udelukkende betragte det inden for ét funktionssystem. Heraf er det naivt at forestille sig, at humaniora<br />
kun skal forholde sig til f.eks. funktionssystemet, videnskab, uden også at kunne navigere i systemer<br />
som politik og økonomi for at få bevillinger fra staten. Desuden kan det nævnes, at humanioras<br />
frembringelser ikke blot har videnskabelige konsekvenser, men konsekvenser inden for en lang række<br />
områder som politik, økonomi, kunst, samt eksistentielle forhold for det enkelte menneske. Deraf kan vi<br />
udlede, at humanioras problemstillinger går på tværs og ikke kan forstås ud fra et enkelt system alene.<br />
Derfor vil jeg i næste afsnit ved hjælp af Habermas’ filosofi angående forholdet mellem system og<br />
livsverden forsøge at blotlægge det spændingsfelt, der er mellem mennesket og system, hvori jeg mener,<br />
at den praktiske filosofi kan tænkes udfoldet (jvf. indledning s. 6 om målet med det praktiske produkt).<br />
91 Luhmann 1900a:30-31. i Ole Bjergs oversættelse 2010: 18-19.<br />
92 Hagen 2000:385.<br />
24
Livsverden – en fælles forståelsesramme<br />
Brugen af den tyske sociolog og filosof Jürgen Habermas begrunder jeg dels i hans position, som er<br />
kaldt ’det modernes redning’ og den deraf følgende opposition til Lyotard og Luhmann, og dels fordi<br />
Habermas idé om den kommunikative handlen har inspireret <strong>speciale</strong>ts praktiske produkt. Grunden til at<br />
dette afsnit er væsentligt i forhold til den overordnede problemstilling om filosofiens rolle i samfundet,<br />
er, at Habermas, modsat Luhmanns systemteori, opstiller et ideal for samtalen på tværs af systemer samt<br />
hvordan denne samtale kan påvirke systemerne igennem kommunikativ rationalitet (fornuft). Og modsat<br />
Lyotard, hvis postmoderne teori udelukker de store fortællinger, fastholder Habermas et ideal om det<br />
moderne som et stadig ufuldendt projekt, hvor vi endnu ikke fuldt ud har udnyttet fornuftens potentiale,<br />
men hvor vi igennem kommunikativ rationalitet 93 kan holde fast i det moderne projekt og de store<br />
fortællinger om fornuftens frigørende karakter. 94<br />
Da H. Maturana i 1995 gæstede København, mødte han Ole Thyssen til en samtale om Luhmanns teori<br />
om samfundet som et system af kommunikation. Maturana lagde sin hånd på Thyssen skulder og sagde,<br />
at hans synes, der manglede noget:<br />
“Det er svært at acceptere en idé om samfundet, hvor huse, træer, mennesker og kroppe slet ikke har<br />
nogen plads”. 95<br />
Habermas anerkender denne skepsis og ser også dette som en alvorlig mangel ved systemteorien:<br />
”Systemteorien lader det menneskelige individ opsluge, idet det underlægges systemets krav om<br />
funktionseffektivitet.” 96<br />
Spørgsmålet er så, hvad Habermas sætter i stedet for? Og hvordan individet vrister sig fri af systemets<br />
funktionsstruktur? Disse spørgsmål er relevante for os, da det også må gælde forskeren (herunder også<br />
filosoffen). Spørgsmålene er direkte relateret til Lyotards analyse af samfundets stigende<br />
performativitetskrav, men Habermas svarer på disse spørgsmål på radikal anden vis end ved at pege på<br />
paralogien som udvej. For at forstå Habermas’ svar, er det nødvendigt først at forstå hans<br />
samfundsbeskrivelse.<br />
I sit værk Legitimationsproblemer i senkapitalismen (1973) beskriver Habermas hvordan det moderne<br />
samfund er blevet stadig mere differentierede mellem system 97 og livsverden. 98 Det centrale er her, at<br />
Habermas’ begreb om livsverden står i modsætning til systemet. Og hvor ’system’ repræsenterer<br />
93<br />
Habermas ide om den ’kommunikativ rationalitet’, et særligt fornuftsbegreb indført af Habermas, der betoner det<br />
rationelle i fri samtale og kommunikation, orienteret mod gensidig forståelse og frivillig anerkendelse af saglige<br />
argumenter.<br />
94<br />
Med troen på fornuften, udfordrer Habermas den fornuftskritik som bl.a. er forbundet med de postmoderne<br />
teoretikere. En udfordring Habermas tager direkte op i et foredrag fra 1980, hvor han forsvarer det moderne<br />
projekt som ’et ufuldendt projekt’. Jf. Nørager 1985:17.<br />
95<br />
Thyssens forord (s. 27) til Luhmanns Iagttagelse og paradoks 1997.<br />
96<br />
Andersen 2000:371 og Habermas 1981:155-57.<br />
97<br />
Systembegrebet har Habermas overtaget fra moderne sociologisk systemteori, især Parsons og Luhmann.<br />
Andersen 2000:370.<br />
98 Habermas 1975:20-27.<br />
25
økonomi og administrative systemer, som er styret af anonyme markedsmekanismer og magthierarkier,<br />
står Habermas’ begreb om ’livsverden’ for en verden af kultur, menneskers indbyrdes relationer og<br />
personlig dannelse. Ifølge Habermas er det centrale, at de personlige (livsverdens) ressourcer er<br />
afgørende i forhold til vores evne til at gøre os sprogligt forståelige over for hinanden. For uden<br />
personlig dannelse og en interpersonel kultur, er vi i stigende grad overladt til systemers styrings- og<br />
uddifferentieringsmekanismer.<br />
Et komplementært begreb til Habermas’ livsverdensbegreb er den ’kommunikative handlen’, som<br />
beskrives i hans hovedværk fra 1981 (Theorie des kommunikativen Handelns). Helt centralt i en<br />
diskussion om kommunikation står Habermas’ opfattelse af den kommunikative handlen, også udtrykt<br />
som idealet om den herredømmefri dialog. Den kan beskrives som et ideal for al samtale, men her<br />
specielt forstået som samtalen i det offentlige rum, der er med til at sikre livsverdenen og derved<br />
samfundets solidaritet (som systemet ikke kan sikre). Målet for den herredømmefri dialog er konsensus,<br />
udelukkende opnået gennem gensidig anerkendelse af argumenters rationelle gyldighed. Det vil sige, at<br />
basis for den kommunikative handlen er fornuften. Det er her vigtigt at understrege, at Habermas ikke<br />
mener, at diskussionen i det offentlige rum generelt er at opfatte som herredømmefri dialog, der altid<br />
munder ud i konsensus. Der er derimod tale om et kontrafaktisk potentiale (et ideal).<br />
Kolonisation af livsverdenen<br />
Problemet er dog, at grundet uddifferentieringsmekanismerne mener Habermas, at i vor tids moderne<br />
samfund er kommunikation i livsverdenen i stigende grad truet af systemtænkningen. Kritikken bygger<br />
på den iagttagne uddifferentiering af de to systemer, hhv. det økonomiske (markedet) og den offentlige<br />
forvaltning (staten), og de hertil knyttede økonomiske og politiske styringsformer, der i stigende grad<br />
har fået forrang for rationalitetsformerne i henholdsvis den sociale og den subjektive livsverdens<br />
rationalitet. Systemerne, som styres af instrumentel fornuft (penge og magt som styringsmekanismer),<br />
har ikke blot udviklet sig bort fra livsverdenen, men har også i høj grad gennemtrængt og koloniseret<br />
livsverdenen, hvor stadig flere forhold styres af økonomisk og bureaukritisk rationalitet 99 . Som f.eks.<br />
Thyssen beskriver det:<br />
”I stedet for samtale får vi upersonlige styringsredskaber. I stedet for demokratisk kontrol får vi<br />
økonomiske og tekniske indgreb for at sikre stabilitet. Disse indgreb foretages af eksperter – f.eks.<br />
politikere, jurister og økonomer – og er ikke gennemsigtige for almindelige mennesker.” 100<br />
Sammenfattende kan disse betragtninger om system versus livsverden, give os en mulig forståelse for<br />
vigtigheden af at fastholde et ideal om en livsverden som en modpol til den stigende uddifferentiering<br />
og de dertil negative konsekvenser for samfundets sammenhængskraft og solidaritet. Vi taler her om en<br />
sammenhængskraft, der må være væsentlig for filosofiens og humanioras placering i samfundet, da<br />
99 Ikke at penge og politisk magt kan undværes, men de kan ikke erstatte den livgivende og samfundsskabende<br />
kommunikation, som udfolder sig i livsverdenen.<br />
100 Thyssen 1994:71.<br />
26
disse er afhængige af samfundets kommunikative infrastruktur. Uden en livsverden er det svært at<br />
forestille sig hvordan de humanistiske indsigter og ideer kan knyttes sammen med det øvrige samfund.<br />
Kort sagt, filosofien har brug for samfundets tværfaglige samtale for at finde en legitimitet uden om<br />
markedets logik. Her er min vurdering, at Habermas’ filosofi om ’livsverdenen’ er mere end et teoretisk<br />
velfunderet princip, da det peger på et praktisk problem: Hvordan specialiserede systemer, som f.eks.<br />
videnskaben, men også filosofien kan ’oversættes’ og kommunikere med den sociale (livs)verden. I<br />
forhold hertil påstår Habermas, at den vestlige filosofi og videnskab har overbetonet én af sprogets<br />
dimensioner, nemlig ’fremstilling af sagforhold’ i forhold til sprogets andre dimensioner. Af andre<br />
dimensioner nævner Habermas bl.a., en dimension der gælder afklaringen af, hvilke normer og regler<br />
der er gyldige, og en dimension som gælder personens præsentation af sig selv gennem tale. 101<br />
Selvom Habermas opererer med et klart skel mellem det at deltage i videnskabelige og filosofiske<br />
diskurser, og på den anden side det at deltage som kommunikativ borger i samfundet, 102 er det vigtigt at<br />
påpege, at disse verdener ikke er adskilte, men forudsætter hinanden. F.eks. er vores sproglige identitet<br />
og erfaringsverden konstitutiv for vores faglige ekspertidentitet (f.eks. som filosof), og samtidig er<br />
formidling af et filosofisk emne til et bredere publikum end det specialiserede fagfilosofiske igen<br />
afhængig af kunne kommunikere inden for en fælles menneskelig kommunikationshorisont. I forhold til<br />
den overordnede problemstilling om filosofiens rolle i samfundet peger disse indsigter på, at filosofiens<br />
formidlingsdimension er væsentlig i forhold til at bygge bro mellem den specialiserede filosofi og den<br />
almene menneskelige horisont. Det vender jeg tilbage i forhold til <strong>speciale</strong>ts praktiske<br />
formidlingsprodukt.<br />
I den efterfølgende refleksion vil jeg forsøge hvordan hhv. Lyotards, Luhmanns og Habermas’ teorier<br />
dels kan være komplementære, modstridende og udelukke hinanden.<br />
101 Thyssen 1994:67.<br />
102 Andersen 2005:261.<br />
27
Del II<br />
Opsamlende refleksion<br />
I denne opsamlende refleksion vil jeg først og fremmest diskutere hvilke forbehold, der bør knyttes til<br />
teorierne. Derefter er det relevant at spørge, hvorledes vores teoretiske indsigter kan bringes i spil i<br />
forhold til projektets overordnede problemstillinger. Dette fører mig over i projektets praktiske<br />
formidlingsprodukt, hvor jeg i forlængelse af refleksionsafsnittet kort vil fremlægge en måde, hvorpå<br />
den praktiske filosofi kan anvendes og komme i spil.<br />
Der er tydelige metodologiske og teoretiske forskelle mellem Lyotard, Luhmann og Habermas.<br />
Luhmanns og Habermas’ teorier kan ses som uforenelige, 103 men i nærværende formidlings<strong>speciale</strong><br />
vælger jeg at fokusere på, hvordan teorierne kan komplementere hinanden.<br />
Først og fremmest tager Luhmanns og Habermas’ teorier begge udgangspunkt i sproget. Men her deler<br />
vandene sig, for i Luhmans teori befinder individet sig i kommunikationssystemernes omverden og skal<br />
tilpasse sig for at kunne agere i systemet, hvilket gør det vanskeligt i praksis at se, hvordan forskellige<br />
systemer kan integreres og kommunikere med hinanden. Hvorimod Habermas’ skelnen mellem system<br />
og livsverden bevirker, at de forskellige systemer kan integreres i hinanden ved den<br />
mellemmenneskelige dialog, som følger livsverdens kommunikative principper og idealet om<br />
konsensus.<br />
En anerkendelse af dette teoretiske grundlag i forhold til projektets overordnede problemstilling, kan<br />
give os en forståelse af, hvorfor filosofi som system ikke direkte kan integreres i f.eks. en politisk og<br />
erhvervsorienteret diskurs, men at en integration synes mulig ved at forfølge idealerne om<br />
kommunikativ handlen i livsverdenen. Forstået på den måde at i stedet for at kampen om<br />
videnssamfundet foregår på systemisk plan, hvor det i forlængelse af Luhmann bliver et spørgsmål om<br />
koder, kan vi med Habermas’ udlægning af livsverden åbne for et ideal om meningsudveksling på et<br />
mellemmenneskeligt niveau. Her er spørgsmålet, om målet for forståelse er at opnå konsensus, eller om<br />
uenighed kan være frugtbar?<br />
Man kan spørge, som Lyotard gør det, om sproget kan have andre formål end at sigte mod konsensus –<br />
om uenighed ikke kan være paradoksalt og modstridende, men samtidig dannende og kommunikativt<br />
skabende? Er konsensus overhovedet vejen frem, og er det realistisk – givet vores stadig mere<br />
uddifferentierede samfund? Eller kan uenighed rumme et potentiale, som bliver undertrykt i en<br />
konsensusorienteret kommunikationsteori? Jeg vil mene, i forlængelse af Lyotards teori, at tillades<br />
uenighed og paradoksalitet, åbnes der op for en bredere tilgang til, hvad kommunikationens formål er,<br />
og vi ser derfor et mere dynamisk kommunikations- og handlingsbegreb, som ligeledes finder sin<br />
legitimitet i de opfindsommes paralogi (jvf. Lyotard s. 13 og frem.). Lyotards ide om paralogi og<br />
103 Hvilket bl.a. ses i deres fællesværk, Theorie der Gesellschaft oder Sozialtechnologie, 1971.<br />
28
dissensus frem for konsensus, kan dog ende i en performativ inkonsistens, for i Lyotards postmoderne<br />
diskurs, er søgen efter et fælles forståelsesgrundlag passé, hvilket giver et åbenlyst<br />
kommunikationsproblem. For når forskeren, f.eks. filosoffen, skal praktisere paralogien, er vedkomne jo<br />
afhængigt af at kunne gøre sig forståelig. Og hvis filosoffen kun evner at mangfoldiggøre og meddele<br />
sine tanker og ideer inden for sit eget system, ender vi jo netop i et autopoietisk og selvreferende<br />
system. I forhold til denne diskussion, vil jeg mene, at vi godt kan dele Lyotards opfattelse om<br />
paralogiens styrke, og samtidig fastholde et synspunkt der anerkender vigtigheden af en fælles<br />
forståelses ramme, der gør kommunikation på tværs mulig.<br />
Et konkret eksempel, der underbygger vigtigheden af en fælles forståelsesramme, kan være tidens<br />
formentlig mest presserende problematik omkring, hvordan vi handler i forhold til de accelererende,<br />
selvforskyldte menneskeskabte klimaforandringer. Her bliver problematikken om konsensus i forhold til<br />
paralogi, samt kommunikation mellem systemer, af afgørende betydning. For det første er det tydeligt,<br />
at klimaproblematikken ikke kan isoleres inden for et enkelt system, men rækker ud over et ethvert<br />
system, idet det er et problem, der bunder i vores fælles, fysiske verden. Samtidig er det rimeligt at<br />
antage, at løsninger på komplekse problemer, som f.eks. klimaproblemet, ikke kan løses isoleret, men er<br />
afhængigt af et samarbejde på tværs. Det vil sige, at præmissen for en koordineret handling først og<br />
fremmest er afhængig af en accept af, at der er et problem (konsensus) hvorefter løsningerne på<br />
problemerne kræver nytænkning og ny videnskabelse. 104 I betragtningen af at denne viden er af ny<br />
karakter, ville konsensus kræve, at alle åbnede sig op for nye erkendelser, hvilket forekommer utopisk<br />
set i lyset af systemernes autopoetiske karakter. Derudover er det nemmere at forholde sig til det, der er<br />
eller har været, modsat det der endnu ikke er. Her bliver de opfindsommes paralogi (jvf. Lyotard s. 12)<br />
en nødvendighed for at kunne udvikle potentialet i det mulighedsrum, som ligger immanent i verden. I<br />
overstående eksempel ses, hvordan konsensus og dissensus kan være komplementære på hver deres<br />
niveau.<br />
Vi kan ligeledes pointere, at kommunikationsformål i praksis synes at rumme et både-og, da<br />
størstedelen af vores kommunikationer handler om at koordinere handling og forståelse, og kun en lille<br />
del handler om at skabe nyt og udvise opfindsomhed. Pointen er, at en kommunikationsteori bliver nødt<br />
til at rumme begge elementer.<br />
Den nye store fortælling?<br />
I forhold til Lyotards teori om det postmoderne er det relevant at spørge, om vi har lagt de store<br />
fortællinger bag os? Hvis vi ser vi på samfundets udvikling, og specifikt på forskningspolitikken, siden<br />
Lyotards analyse fra 1979, vil jeg argumentere for, at markedet og pengene er blevet til den nye store<br />
fortælling. For at underbygge denne påstand er det slående, hvordan markedets logik er blevet til en<br />
104 Man kunne her argumentere for, at de konkrete værktøjer findes allerede. Nytænkningen og videnskabelse<br />
gælder derfor især inden for en politisk og organisatorisk kontekst.<br />
29
ideologi uden egentlig konkurrence. Vi kan se, hvordan der implicit i termen ’videnssamfundet’ som<br />
erstatning for industrisamfundet, er en placering af viden i en position, der i stigende grad fokuserer på<br />
viden som en strategisk/økonomisk ressource. Det hjælper heller ikke, at den politiske magt er blevet<br />
stadig mere dominerende på forskningsområdet. F.eks. har man for at sikre sig, at universitet nu også<br />
tilpasser sig tidens nye økonomiske vilkår, foretaget en stigende regulering og kontrol af de afsatte<br />
forsknings- og universitetsmidler, bl.a. i form af Universitetsloven 2003. Med den nye universitetslov er<br />
det blevet således, at universiteterne styres af en bestyrelse, som skal have et flertal af medlemmer uden<br />
forskningskundskaber. 105 Derpå forskydes styringen af universitet fra et primært videnskabsinternt<br />
hierarki til et hierarki, som får sin magt og legitimitet udefra. Dette har i praksis givet politisk magt til at<br />
prioritere forskning i en bestemt retning, uden nødvendigvis at tage hensyn til de universitære<br />
normsæt. 106 Konsekvensen er, at uddannelse i stigende grad bliver tænkt som noget, der skal finde vej til<br />
markedet, som f.eks. den politiske kampagne sigende lyder: ”Fra tanke til faktura”. 107 Opsummerende er<br />
paradokset, at der satses på viden, som på nuværende tidspunkt kan ses som havende en økonomisk<br />
værdi, hvorimod den viden, der efterspørges for at skabe langsigtet værdi igennem f.eks. nytænkning,<br />
kun kan skabes inden for rammer, der endnu ikke kan dokumentere økonomisk vækst. Samtidig fremgår<br />
det af de ledende politiske og erhvervsorienterede perspektiver på videnssamfundet, at universitetet er<br />
den bærende struktur og kimen til samfundets fremtidige økonomiske overlevelse. Derfor kan vi med en<br />
vis ret sige, (i forlængelse af det historiske afsnit del 1 s. 8), at legitimeringen af universitetets viden er<br />
gået fra at være grundet af først teologien, dernæst filosofien og nu økonomien. Dette gør Lyotards<br />
begreb om paralogi centralt. For er det ikke forskeren eller filosoffens opgave at opstille en modlogik i<br />
forhold til den kortsigtede pengelogik? En modlogik, som vækker den kritiske sans og refleksion, og<br />
som kvalificerer viden som velbegrundet, som noget fundamentalt andet end tro og tilslutning til tro. I<br />
Collin og Fayes tese (s.7) om at universiteterne i stigende grad bliver kørt som effektive resultat- og<br />
bundlinjeorienterede virksomheder, er dette paradoks tydeligt.<br />
Ser vi igen på humanioras og filosofiens rolle, bliver berettigelsen at kunne udfylde feltet for ny<br />
videnskabelse og ny tænkning i forholdet til resten af samfundet, samt at kunne formidle dette så det<br />
bringes i spil. Derfor er det interessant at se på hvilken form for viden, der er brugbar i denne<br />
henseende.<br />
Som vi tidligere konstaterede, er reproduktion ikke vejen til ny viden. Det er derfor ikke nok at<br />
universiteterne producerer cand.mag.er i bundter. Det afgørende er, hvorvidt kandidaterne kan benytte<br />
den viden, de har fået fra universitet i praksis til at tænke nyt. Samtidig er det ikke nok at vide meget<br />
eller være god til at finde på nyt. Det nye skal også kunne benyttes og kommunikeres på en måde, der<br />
giver mening for andre. For at kunne skabe denne form for værdi er det væsentligt, at vi kan<br />
105 Sørensen 2007: 22.<br />
106 Hansen og Johansen 2007:33.<br />
107 ”Fra tanke til faktura” introducerer bl.a. en ny form for kontraktfilosofi, som skal sikre at universiteterne i<br />
stigende grad samarbejder med erhvervslivet.<br />
30
kommunikere med hinanden. Men den tværfaglige kommunikation, som også kan sikre, at filosofiens<br />
synspunkter blive taget i betragtning i de politiske beslutningsprocesser, synes at være ualmindelig svær<br />
at gennemføre på systemniveau, og derved forskydes ansvaret fra systemet til det enkelte menneske, der<br />
bliver kimet til en mulig værdibaseret dialog, som kan gå på tværs af systemerne. 108<br />
Jeg vil derfor mene, at filosofien, mit fokus er på den praktiske filosofi, har et stort potentiale og en<br />
legitimering. Ikke som et højerestående system, men som en medskaber af den viden, de ideer og de<br />
værdier, vi lever på. Med denne afsluttende betragtning vil jeg i næste afsnit, omhandlende det praktiske<br />
produkt, vise én måde, hvorpå jeg mener, at den praktiske filosofi kan sættes i spil. Det sker ved at<br />
skabe en dialog mellem repræsentanter fra erhvervsliv, politik og filosofi om de værdier, der danner<br />
grundlag for vores liv.<br />
108 Hvilket, skal vi notere os, er en modbevægelse til den postmodernistiske værdirelativisme.<br />
31
Den praktiske formidlingsdel<br />
www.videnssamfundet.com<br />
Som jeg argumenterede for i afsnittet om Luhmann, rummer de sociale medier på internettet et<br />
potentiale for dialog, da internettet i form af web 2.0, 109 til forskel fra klassiske massemedier og web<br />
1.0 giver afsender og modtager en mulighed for gå i dialog. Der åbnes derfor op for en<br />
kommunikationsform, som ikke er styret af top-down strukturer og økonomisk legitimering, hvilket<br />
typisk præger massemedierne. Med de sociale medier er der altså skabt en platform, hvor den enkelte<br />
aktør (person) kan ytre sig og skabe mellemmenneskelig dialog. Derfor mener jeg, at det kan være en<br />
interessant platform for at teste projektets tese: ”Hvis man forstår filosofiens kommunikationsproblemer<br />
og muligheder i videnssamfundet, kan filosofien bringes mere i spil, end tilfældet er”.<br />
Men der er forbehold, man bør tage, hvis man ønsker at kommunikere på nettet. Ét er, at man kan<br />
misforstå det skrevne medie, idet man ikke har mulighed for at se personens ansigtsmimik og<br />
kropssprog. Et andet element er, at når alle kan deltage og producere indhold til nettet, er der ingen<br />
garanti for kvalitet og sandhedsværdi. At filtrere og destillere den store mængde af information og viden<br />
der er tilgængelig, bliver derfor i høj grad op til den enkelte. Dertil kan det være uigennemsigtigt, hvem<br />
afsenderen er og om der f.eks. er kommercielle interesser bag, hvilket kan forstærke mistilliden. En<br />
sidste oplagt betragtning er, at når alle har travlt med at være deres eget kommunikationscentrum, er der<br />
mindre tid til fordybe sig i andres viden.<br />
Et andet element ved at arbejde i web 2.0 er, at det er opbygget af netværk og relationer. Ønsker man<br />
derfor at formidle et budskab, kan dette ikke gøres uden at skabe et netværk. Fordelen kan være, at det<br />
webbaserede netværk har mulighed for at nå længere ud end ens eget personlige netværk, idet det er<br />
koblet til et community, f.eks. Facebook. Der kan derfor åbnes op for nye netværk på tværs af både fag,<br />
systemer og landegrænser. En betragtning i forhold til Luhmanns og Lyotards skeptiske<br />
kommunikations- og samfundsperspektiv er, at tværfaglige netværksdannelser rummer et vist potentiale<br />
for at bryde med uddifferentieringsmekanismen, hvis man altså kan nedbryde den manglende tillid, som<br />
kendetegner både nettet og Lyotards karakteristik af det postmoderne.<br />
Derudover skal det siges, at udviklingen af internettet og udvikling af de kommunikative<br />
handlingsmuligheder via sociale medier, web 2.0, er et område, hvor den aktuelle diskurs om<br />
videnssamfundet rækker ud over teorierne - og som teorierne derfor af gode grunde ikke direkte kan<br />
sige noget om.<br />
109 Web 2.0 adskiller sig i forhold til web 1.0, da sidstnævnte havde form af art massemedier med en afsender og<br />
mange modtagere. Web 2.0 derimod er kendetegnet ved, at den enkelte aktør er i centrum. Af typiske web 2.0tjenester<br />
kan nævnes Facebook, Twitter og YouTube. En teoretisk behandling af web 2.0 vil jeg imidlertid<br />
begrænse mig fra, da web 2.0 ligger inden for <strong>speciale</strong>ts praktiske del.<br />
32
Hvordan har jeg valgt at teste tesen i praksis?<br />
Med overstående kommunikationsudfordringer for øje har jeg skabt kommunikationsplatformen,<br />
www.videnssamfundet.com, hvor jeg har eksperimenteret med at kommunikere med forskellige<br />
multimodaliteter 110 . Konkret har jeg i syv korte film undersøgt, hvordan forskellige<br />
kommunikationsformer spiller sammen ved at kombinere tekst, lyd og levende billede for at<br />
imødekomme folk igennem udtryks- og oplevelsesformer. Det særegne ved disse<br />
kommunikationsformer er, at de modsat skriftsproget og i lighed med ansigt-til-ansigt samtaler benytter<br />
flere elementer, f.eks. kropssprog og ansigtsudtryk og derfor skaber en kommunikationsform, der<br />
minder mere om vores livsverden. Jeg har dertil i vid udstrækning bortredigeret min egen stemme og<br />
styring af samtalen igennem spørgsmål, da jeg som afsender ikke er den relevante. Målet har været at<br />
modtageren fik en fornemmelse af, at mine samtalepersoner taler direkte til dem.<br />
Jeg har igennem de film, som kan ses på www.videnssamfundet.com, forsøgt at skabe en personlig<br />
ramme om samtalerne og linke emnerne til de medvirkendes personlige livsverden. Som undertitlen, På<br />
roadtrip i videnssamfundet, antyder, er meningen at invitere seeren på en rejse ind i syv særligt udvalgte<br />
menneskers tanker og livsverdener. Disse mennesker er også udvalgt på baggrund af deres forskellige<br />
professioner. Mit mål har nemlig været ikke at reproducere de systemiske forskelle mellem politik,<br />
erhvervsliv og filosofi, men ved at fokusere på grundlæggende menneskelige værdier skabe en grobund<br />
for dialog og debat om de værdier, vi lever på i videnssamfundet og ikke af, en pointe som skal<br />
krediteres Collin og Faye i Ideer vi lever på. 111<br />
Et andet element i forhold til bygge bro til ikke fagfilosofisk publikum, er, at det ikke er nok for folk at<br />
være publikum, de vil gerne selv deltage. Derfor har jeg skabt Facebook siden, der i praksis har fungeret<br />
som et dialogforum, hvor folk igennem spørgsmål og chatfunktionen har givet deres meninger til kende.<br />
Samtidig har Facebook siden været med til skabe netværk og kontakt til folk, som senere har deltaget i<br />
projektet, hvilket bl.a. er tilfældet med Ida Auken og Gitte Larsen.<br />
Sidst skal det afsluttende siges, at www.videnssamfundet.com er et fortløbende eksperiment i praktisk<br />
filosofi, og derved ikke et færdigt produkt.<br />
På næste side er en illustration af de medvirkende og hvilke værdier (og etiske emner), som er i centrum<br />
for den enkelte samtalefilm. Der er en beskrivelse af de forskellige personer i bilag 3, og en kort<br />
brugervejledning til videnssamfundet.com i bilag 1.<br />
110 Bruhn Jensen 2009:23.<br />
111 Collin og Faye 2007:10.<br />
33
Hvad blev resultatet?<br />
Arbejdet med andre af sprogets dimensioner end fremstilling af sagforhold (jvf. Habermas s.21) har<br />
skabt nogle spændende resultater, og jeg fået en del tilbagemeldinger fra folk, som må siges at befinde<br />
sig langt fra det ’fagfilosofiske’ publikum. Derudover er filmene set over 3600 gange, 112 hvilket giver en<br />
indikation af, at det er nået bredt ud. Se statistikker for videnssamfund.com i bilag 2. For en uddybning<br />
af de mere kvalitative resultater, se kommentarerne fra Facebook siden i bilag 4.<br />
112 Se bilag 2.<br />
34
Konklusion<br />
Som udgangspunkt indledte jeg følgende problemformulering:<br />
På baggrund af en teoretisk og historisk forståelse af filosofiens rolle i samfundet ønsker jeg at<br />
undersøge relevante samfundsmæssige og kommunikative præmisser for at bringe filosofiens<br />
særegenhed ind i det aktuelle videnssamfund.<br />
Dertil opstillede jeg følgende tese:<br />
Hvis man forstår filosofiens kommunikationsproblemer og muligheder i videnssamfundet, kan<br />
filosofien bringes mere i spil, end tilfældet er.<br />
For at svare på problemformuleringen valgte jeg at tage udgangspunkt i et citat fra Collin og Faye for<br />
derfra at undersøge, hvorfor der er kommet mistillid til humaniora og herunder filosofi. Dette gør jeg ud<br />
fra et historisk og teoretisk perspektiv med udgangspunkt i Lyotards teori om det postmoderne samfund.<br />
Her kom jeg frem til, at denne mistillid, og tilhørende legitimeringsproblem, bunder dels i en historisk<br />
udvikling, der forhindrer filosofien i at læne sig op ad den universitære tradition. Og dels i kraft af at<br />
samtiden har viden som sin vigtigste ressource, og derved skabes et performativt krav til den viden, der<br />
produceres, hvilket ikke fremmer betingelserne for den frie filosofiske forskning, idet kravet om<br />
performativitet bliver legitimeringsgrundlaget. Som et alternativ til de store fortællinger opstiller<br />
Lyotard paralogien som værende forskerens modstilling til performativitetslogikken. Problemet, som<br />
jeg i forlængelse af denne præmis diskuterede, var, at når filosofien ikke kan støtte sig op ad de store<br />
fortællinger, og når den lille fortælling eller lokale sandhed bliver den, forskerens skabende<br />
opfindsomhed må udfolde sig i, kommer kommunikationen i centrum. Kommunikationsudfordringen<br />
der herved opstår, valgte jeg at belyse i første omgang ved at se på Luhmanns system og<br />
kommunikationsteori. Dette gav et indblik i samfundet som uddifferentieret, bestående af adskilte og<br />
selv-refererende systemer. Med Luhmanns kommunikationsperspektiv synes forskerens eller filosoffens<br />
muligheder for at sætte sin viden i spil uden for sit ’eget’ system knapt eksisterende, hvilket giver et<br />
åbenlyst kommunikations- og legitimeringsproblem. Dernæst inddrog jeg Luhmanns systemperspektiv<br />
for at svare på problemet om den manglende debat i offentligheden om humanioras situation, som i<br />
Luhmanns perspektiv kunne forstås ved at undersøge massemediernes kode for nyhed – ikke nyhed, og<br />
her kunne en søgning på Infomedia bekræfte, at artikler om humanioras rolle, til forskel fra f.eks. sagen<br />
om Milena Penkowa, tydeligt falder uden for massemediernes kodning.<br />
Opsamlende blev min vurdering, at hvis filosofien skal kommunikere sin særegenhed ud, er det<br />
nødvendigt dels at åbne op for et perspektiv på kommunikation, som rummer den tværsystemiske og<br />
mellemmenneskelige kommunikation, og dels at undersøge på hvilke måder vi kan nå ud til<br />
offentligheden uden om massemediernes kodning. Hertil gennemgik jeg først Habermas sondring<br />
mellem system og livsverdenen, hvilket gav os forståelsen af kommunikative handlemuligheder uden<br />
for systemerne. Og her fandt jeg, at der i den mellemmenneskelige dialog netop var et mulighedsrum for<br />
at kunne bringe filosofiens særegenhed i spil.<br />
35
Konkluderende vurderer jeg på baggrund af teorierne, at det teoretisk set godt kan lade sig gøre at<br />
kommunikere filosofiens særegenhed ved at indgå på de rette præmisser, men man må holde sig for øje,<br />
at der er modsætningsforhold mellem Lyotard, Luhmann og Habermas positioner og teorier. På trods<br />
heraf har jeg vurderet, at teorierne kan supplere hinanden, og derfor er de benyttet komplementært for at<br />
belyse forskellige aspekter af projektets overordnede problemstillingen.<br />
Teorierne kan dog ikke give en udtømmende beskrivelse af filosofiens muligheder for at komme i spil i<br />
det aktuelle videnssamfund. Med disse betragtninger er vi tilbage ved forordets indledende spørgsmål<br />
om hvorvidt anvendt filosofi, og dennes diskurs, skal handle om markedsføring og HR, som Morten<br />
Albæks foreslår i sin præsentation af uddannelsen Anvendt Filosofi på AUU. Her er det min vurdering,<br />
at det principielt teoretisk godt lade sig gøre at og kommunikere filosofiens nytte og særegenhed ud,<br />
uden at ligge under for samtidens gældende politiske og økonomiske styringskrav. Denne<br />
grundlæggende påstand, mener jeg, er svær at bevise teoretisk, men kalder på en praktisk<br />
handlingsform.<br />
For at teste dette i praksis har jeg forsøgt, i <strong>speciale</strong>ts praktiske del, at vise én vej, hvori filosofien kan<br />
sætte sig igennem i videnssamfundet. Både ved fysisk at skabe en dialog med udvalgte personligheder<br />
på tværs af systemer samt ved at benytte nye kommunikative handlingsmuligheder via sociale medier<br />
og web 2.0. Argumentet for at benytte internettet og de sociale medier er netop, at disse forholdsvis nye<br />
medier bryder med massemediernes kodning og tilbyder en ny platform for mellemmenneskelig<br />
kommunikation med potentiale for at nå ud til en bredere målgruppe end den internt fagfilosofiske.<br />
Selvom www.videnssamfundet.com kun viser én vej ud af mange mulige, har interessen, projektet har<br />
fået, anerkendt et behov for at bringe filosofiske spørgsmål og arbejdsmetoder ud i vores aktuelle<br />
videnssamfund. Og hvis vi her vender tilbage til Collin og Fayes forslag om, at målet for den<br />
humanistiske kommunikation kan være at diskutere og forme de ideer og værdier (min tilføjelse), vi<br />
lever på, giver det plads til filosofien både som tradition, men også som fornyelse.<br />
I denne forstand synes den fortsatte og konfliktfyldte diskussion om videnssamfundet at være selve<br />
kimet til refleksion og debat og en derfor nødvendighed for nytænkning, for det er kun i endnu<br />
udefinerede, at der endnu er et uafklaret mulighedsrum.<br />
36
Summary in English<br />
This thesis, Kampen om Videnssamfundet – med fokus på filosofiens rolle (The Battle of the Knowledge<br />
Society – with a Focus on the Role of Philosophy) is placed within the context of practical philosophy.<br />
The thesis is an investigation of the communication struggle in our current society as a knowledge<br />
society. Based on a theoretical and historical understanding, the primary objective is to understand the<br />
role of philosophy in society, in order to explore the social and communicative premises for philosophy<br />
to unfold its specific potential within society. The theoretical base consists of theories by Jean-François<br />
Lyotard, Niklas Luhmann and Jürgen Habermas. The practical production related to this thesis is the<br />
website: www.videnssamfundet.com. The website is meant to show a possible way of bringing<br />
philosophy into the pragmatic, everyday world by exploring the intermediate and communicative<br />
possibilities within social media for conveying the practical insights of philosophy. The content of the<br />
website is collected through dialogues with philosophers, politicians, business leaders and researchers.<br />
In order to examine the historical role of philosophy, thus understanding the role of philosophy in our<br />
current knowledge society, I have applied Lyotard’s theory of the postmodern society and his thesis<br />
about the death of grand narratives. Luhmann’s social system theory has shown why communication<br />
across systems is challenging. In this section of the thesis, an understanding of the role of mass media in<br />
relation to the systems proved to be a way for society to create a shared narrative. In the third and last<br />
section of the thesis, Habermas’ distinction between system and life world was applied in order to<br />
understand the premises for creating a crosscutting dialogue and for exploring the possibilities of<br />
communication in within the life world.<br />
Whether the theoretical base is relevant for exploring the proposed field or not, will be discussed in<br />
relation to the current debates about knowledge society. I consider the Internet and Web 2.0 as a<br />
phenomenon characterising the current knowledge society. The production (videnssamfundet.com)<br />
connected with this thesis is a way of testing whether the philosophical issues can be communicated<br />
using an audio-visual communication form and the social media as a platform. At last the issues and<br />
premises of creating cross system communication and how that can help communicate a role for<br />
philosophy in our current knowledge society will be explored, in relation to mediating to a non-<br />
philosophical audience using the social media, web 2.0.<br />
37
Bibliografi<br />
Andersen, Heine: Jürgen Habermas<br />
I Andersen, Heine & Kaspersen, Lars Bo (red): Klassisk og moderne samfundsteori.<br />
Hans Reitzels Forlag side 364-382, (2000).<br />
Andersen, Heine: Jürgen Habermas<br />
I Dyssel Mortensen, Morten & Olsen, Niklas (red): Tyske intellektuelle i det 20. århundrede<br />
Gyldandals Forlag side 260: 278, (2005).<br />
Aristoteles, tr. Woods, Michael: Eudemian Ethics<br />
Clarendon Press, Oxford, (1982).<br />
Bangskjær, Birgit: Interaktive universiteter er markedsorienterede universiteter<br />
Siggard Jensen, Hans og Maskell, Peter (red.): Universiteter for fremtiden – Universiteterne og<br />
videnssamfundet. Forfatterne & Rektorkollegiet, (2001).<br />
Bjerg, Ole: Etik uden moral – Det gode menneske i det postmoderne samfund.<br />
Museum Tsuculanums Forlag, (2010).<br />
Burchardt, Jørgen: Viden giver velstand - Hvidbog om dansk forskningsformidling.<br />
Syddansk Universitets Forlag, (2007).<br />
Collin, Finn og Faye, Jan (red.): Ideer vi lever på – Humanistisk viden i videnssamfundet<br />
Forfatterne og Akademisk Forlag, København, (2008).<br />
Fuglsang, Lars og Bitch-Olsen, Poul: Videnskabsteori I samfundsteorierne.<br />
Roskilde Universitetsforlag, (2003).<br />
Habermas, Jürgen: Legitimationsproblemer i senkapitalismen.<br />
Fremad, København, (1975).<br />
Habermas, Jürgen. Theory of Communicative Action. Vol. 1: Reason and the Rationalization of Society.<br />
Boston, MA, (1981).<br />
Habermas, Jürgen: Moral Consciousness and Communicative Action.<br />
The MIT Press, (1990).<br />
Habermas, Jürgen: Teorien om den kommunikative handlen.<br />
Aalborg Universitetsforlag, (1997).<br />
Habermas, Jürgen, and Niklas Luhmann: Theorie Der Gesellschaft Oder Sozialtechnologie. - Was<br />
Leistet D. Systemforschung?. Frankfurt A.M. Suhrkamp, (1971).<br />
Hagen, Roar: Niklas Luhmann.<br />
I Andersen, Heine & Kaspersen, Lars Bo (red): Klassisk og moderne samfundsteori.<br />
Hans Reitzels Forlag side 382-399, (2000).<br />
Hansted, Allan Alfred og Vestergaard, Søren: Ytringsfriheden og moderne projekt<br />
38
Projekt i teoretisk filosofi, Københavns Universitet, (2006).<br />
Jakobsen, Karen S: Det ny humaiora<br />
Reference til J. F. Jensen (1997): Mellem fri forskning og politisk styring<br />
Siggard Jensen, Hans og Maskell, Peter (red.): Universiteter for fremtiden – Universiteterne og<br />
videnssamfundet. Forfatterne & Rektorkollegiet, (2001).<br />
Jensen, Klaus Bruhn: Medier og Samfund – En introduktion.<br />
Forlaget Samfundslitteratur, (2009).<br />
Jørgensen, Dorthe: Viden og Visdom – Spørgsmålet om de intellektuelle.<br />
Det lille Forlag, (2002).<br />
Luhmann, Niklas: Massemediernes realitet.<br />
Hans Reitzels forlag, (2002).<br />
Luhmann, Niklas: Iagttagelse og Paradoks.<br />
Gyldendals forlag, København, (1997).<br />
Luhmann, Niklas: The differentiation of society.<br />
Columbia University Press, (1982).<br />
Lübcke, Poul, Dahl Rendtorff, Jakob, Raffnsøe Sverre og Diderichsen, Adam: Fransk Filosofi –<br />
Engagement og struktur. Politikens Håndbøger - Politikens forlag, (2003).<br />
Lyotard, Jean-Francios: The Postmodern Condition: A Report on Knowledge<br />
University of Minnesota Press, Minneapolis, (1984).<br />
Siggaard Jensen, Jørgen, Pruzan, Peter og Thyssen, Ole: Den etiske udfordring – Om fælles værdier i et<br />
pluralistisk samfund. Handelshøjskolens Forlag, (1990).<br />
Siggard Jensen: Clio og universitas – Universitetes nyere historie<br />
Siggard Jensen, Hans og Maskell, Peter (red.): Universiteter for fremtiden – Universiteterne og<br />
videnssamfundet. Forfatterne & Rektorkollegiet, (2001).<br />
Thyssen, Ole: Kommunikation, kultur og etik.<br />
Handelshøjskolens Forlag, (1994).<br />
Qvortrup, Lars: Det lærende samfund – Hyperkompleksitet og viden.<br />
Gyldendals Forlag, (2001).<br />
Qvortrup, Lars: Det vidende samfund – Mysteriet om viden, læring og dannelse.<br />
Unge Pædagoger, København, (2004).<br />
Artikler<br />
Baunsbak-Jensen, Asger: Det farlige værditomrum.<br />
Dagbladet Information, (23.02.2010).<br />
39
Dessau, Erling: Ny teknologi, ny verden.<br />
http://i.pol.dk/debat/kroniker/article760699.ece<br />
Lavrsen, Lasse: Vi elsker bøger, men læser mindre og mindre.<br />
http://www.information.dk/185212<br />
Luhmann, Niklas: Why Does Society Describe Itself as Postmodern?<br />
Artikel i Cultural Critique, No. 30, Spring, (1995).<br />
Rapporter og tidsskrifter<br />
Danmarks Statistik: Befolkningens brug af internet – 2010, (udgivet 29. april 2011).<br />
Klausen, Søren Harnow: På sporet af videnssamfundet<br />
Slagmark, nr. 52, 15-26, 201, (2008).<br />
Jørgensen, Dorthe: På vej mod en ny oplysning – Videnssamfundet fremtid, (2004).<br />
Regeringen: Nye veje mellem forskning og erhverv – fra tanke til faktura, (2003).<br />
Sørensen, Asger: Videnssamfundet : En undergravelse af videnskab og demokrati.<br />
Frederiksberg: Department of Management, Politics and Philosophy, CBS, (2007).<br />
Internettet<br />
Arthur Schopenhauer On the Basis of Morality (1965). The Infidels - Arthur Schopenhauer." The<br />
Infidels - Home. http://www.theinfidels.org/zunb-atrhurcahopenhauer.htm (16-06-2011).<br />
Det praktiske produkt, Facebook siden.<br />
http://www.Facebook.com/videnssamfundet<br />
Det praktiske produkt, hjemmeside<br />
http://www.videnssamfundet.com<br />
Stanford Encyclopedia of Philosophy:<br />
http://plato.stanford.edu/entries/postmodernism/ (12-05-2011).<br />
Video<br />
Mortens Albæks markedsførings tale for Anvendt Filosofi:<br />
http://www.youtube.com/watch?v=FfbfM9C8B2k&feature=player_embedded<br />
Forelæsning<br />
Jørgensen, Dorthe: Humaniora i videnssamfundet, (24. september 2010).<br />
40
Bilag 1-4<br />
• Hvad formidlingsproduktet består af og vejledning til videnssamfundet.com<br />
• Nøgletal og statestik<br />
• Nøglepersoner og værdier i filmene<br />
• Kommentarer til projektet via Facebook siden<br />
Bilag 1<br />
Formidlingsproduktet består af:<br />
Virtuelle platforme: Filmene:<br />
• Hjemmesiden har jeg produceret i programmet<br />
iWeb*: www.videnssamfundet.com<br />
• Facebook siden:<br />
www.facebook.com/videnssamfundet<br />
• Vimeo kanal:<br />
http://vimeo.com/channels/videnssamfundet<br />
• Youtube kanal:<br />
http://www.youtube.com/user/Videnssamfundet<br />
* Da der er første gang, at jeg arbejder med overstående<br />
software og jeg har valgt at producere det hele fra<br />
bundet, må der tagets forbehold for tekniske fejl samt<br />
browser forskelle. Bl.a. kan lyden være svag på nogle af<br />
filmene.<br />
★ Introduktion til projektet: På Roadtrip i<br />
Videnssamfundet<br />
★ Episode 1: Mød Ida Auken<br />
★ Episode 2: Mød Peter Pruzan<br />
★ Episode 3: Mød Simon Krohn<br />
★ Episode 4: Mød Kim Gørtz<br />
★ Episode 5: Mød Erik Bendtsen<br />
★ Episode 6: Mød Mads Øvlisen<br />
★ Episode 7: Mød Tor Nørretranders og<br />
Gitte Larsen<br />
Alle film har jeg klippet i iMovie*<br />
Et sidste dogme for produktionen er, at det samlede budget har været på under 500 kr.<br />
Vejledning til www.videnssamfundet.com<br />
Gå ind på videnssamfundet.com. Siden du kommer ind<br />
på, har jeg kaldt intro.<br />
Her finder du øverst en 3 minutters introfilm.<br />
• Under filmen finder du en start knap<br />
• til selve vidensrejsen.<br />
• Herunder finder du et link til<br />
baggrundshistorien.<br />
• Nederst finder du et link til Facebook-gruppen.<br />
Efter at have set introvideoen så tryk på start knappen
Under fanebladet start, ser du en oversigt med et link til<br />
hver af profilerne.<br />
Ved tryk på en profil kommer du ind til deres tildelte side,<br />
med en automatisk startene dialogfilm. Nedenunder i<br />
højrehjørne finder du en se billeder knap med fotos jeg<br />
har taget undervejs.<br />
Næste faneblad hedder bibliotek. Her er<br />
relevante bøger, rapporter, film og links<br />
samlet.<br />
Sidste faneblad er kontakt, her findes der<br />
oplysninger (email og tlf.) på mig, samt en<br />
tak til de medvirkende. Nederst finder du et<br />
et link til wecollaborate.org, som er en<br />
vidensplatform jeg har startet på<br />
Københavns Universitet i 2008 og hvor<br />
videnssamfundet.com også er omtalt.
Bilag 2<br />
Nøgletal og statestik<br />
Fra Youtube (filmene var i starten kun hosted hos Youtube)<br />
ca. 2900.<br />
Og fra Vimeo (hvor filmene på videnssamfundet.com er hosted i dag)<br />
ca. 790.<br />
Så pr. dags dato (25/06-2011) har ca. 3690 klikket på en af filmene.<br />
Da jeg hidtil har haft sitet på en gratis server har det ikke være muligt at se statestik. Dette blev<br />
først muligt fra midt april hvor jeg flyttede server til Surftown. Trafikken har sandsynligvis<br />
været højere da filmene udkom, men som det også fremgår af de nuværende statestikker, er der<br />
et gennemsnit på 19 besøgende pr. dag og 1633 mennesker har besøgt sitet siden midt april.
Bilag 3<br />
Nøglepersoner og værdier i filmene<br />
Jeg har valgt at sætte fokus på disse udvalgte værdier og etiske emner, fordi jeg mener, de i kraft af<br />
deres almene karakter, udgør et godt grundlag for den tværgående filosofiske dialog. Filosofisk i den<br />
forstand, at det er klassiske etiske værdier, selvom de er nyfortolket ind i den aktuelle diskurs om<br />
videnssamfundet. Samtidig er det værdier, som er tæt på det enkelte menneskes livspraksis. Dette er mit<br />
forsøg på at bygge bro i mellem faglig identitet og eksistentiel væren, eller med henvisning til<br />
Habermas, mellem system og livsverden. Nedenunder er der en gennemgang af de forskellige personer,<br />
som er valgt på baggrund af deres faglige indsigt i og deres evne til at udvise værdierne i praksis.<br />
Projektet kan derfor ses som et modsvar til den postmoderne værdirelativisme. Derudover skal det<br />
påpege hvordan fundamentale værdier også kan være afgørende for samfundets succes. Et eksempel kan<br />
her være Mads Øvlisen.<br />
Rejsen starter hos Ida Auken, som er medlem af Folketinget for SF. Dialogen omkredser<br />
værdien mod. Centralt for Ida er evnen til at kommunikere modigt og forholde sig åbent til<br />
sin omverden ved at lytte aktivt til regeringens meninger og holdninger samt hendes evne til<br />
at kommunikere via sociale medier, som f.eks. facebook og Twitter.<br />
Rejsen fortsætter til Møn, hvor jeg møder professor emeritus Peter Pruzan. Dialogen tager<br />
udgangspunkt i Peters mange års arbejde og erfaring med begrebet visdom. Helt essentielt er<br />
spørgsmålene; hvad er forholdet mellem viden og visdom? Hvordan kan det moderne<br />
menneske i videnssamfundet foretage en vis dom?<br />
Tilbage i København møder vi den uddannede filosof og Danmarks højest rangerende<br />
yogamester Simon Krohn. Simon taler om kroppens relevans for viden og erfaring samt<br />
hvad en rolig, harmonisk krop og et tilsvarende sind kan betyde for menneskets evne til at<br />
lytte til sig selv og derigennem tage etisk funderede beslutninger. Simon er inspireret af en<br />
teknik, som kaldes 'mindfulness', der kan føres tilbage til de gamle buddhistisk-filosofiske<br />
yogamestre.<br />
I den fjerde samtale møder vi filosoffen Kim Gørtz i hans have i Ballerup. Kim Gørtz har<br />
netop fået en ph.d.-grad for sin forskning i filosofisk tænkning i coachpraktikken. Sammen<br />
med Kim dykker jeg ned i kunsten at stille et godt spørgsmål. I forlængelse heraf berører vi i<br />
dialogen også filosoffens rolle i det 21. århundrede.<br />
Derfra går rejsen til spørgsmålet om lykken. Vi er blevet inviteret hjem til filosoffen Erik<br />
Bendtsen, som har beskæftiget sig med Aristoteles’ lykkebegreb ud fra et aktuelt og nutidigt<br />
perspektiv. I dialogen stiller jeg spørgsmålet; kan lykken siges at være et fælles mål for alle<br />
mennesker, og er der forskel på lykken set fra hhv. et ungt og et aldrende menneskes<br />
perspektiv.<br />
Herefter møder vi den tidligere direktør for Novo Nordisk (1981-2000), adjungeret professor<br />
i virksomheders sociale ansvar (Corporate Social Responsibilty) ved CBS og medlem af The<br />
United Nations Global Compact Board, New York, Mads Øvlisen. Han har inviteret os hjem<br />
til sin villa i Holte. Dialogen kredser om det etiske emne, ansvarlighed, som bliver betragtet<br />
dels udfra et personligt og dels fra et samfundsmæssigt perspektiv. Samtalen berører også den<br />
tværgående dialogs betydning i videnssamfundet.<br />
Egentlig var det min oprindelige idé at stoppe rejsen efter interviewet med Mads, men da jeg<br />
senere blev kontaktet af Gitte Larsen, fremtidsforsker og direktør for House of Futures,<br />
angående muligheden for at lave en syvende film, som skulle have premiere til kulturnatten,<br />
endte rejsen i stedet med en dialog med udgangspunkt i begrebet frihed. Samtalen foregik<br />
som en sammensat dialog i mellem Gitte, jeg selv og Tor Nørretranders.
Bilag 3<br />
Kommentarer til projektet via Facebook siden<br />
Nedenunder har jeg samlet en del af den respons jeg har fået via Facebook. Kommentarerne har jeg brugt til<br />
løbende at forbedre www.videnssamfundet.com. Samtidig har kommentarerne og personlige møder med<br />
interesserede gradvist opbygget projektets praksis.<br />
“Jeg koblede mig op på dit Facebook link med det samme; idet du med din<br />
overskrift ”På Roadtrip i Videnssamfundet” pirrede min nysgerrighed i ønsket om at vide mere.<br />
Så jeg forbandt det med en rejse i vidensamfundet (er det i øvrigt ikke korrekt, at der kun er et ”s”<br />
i vidensamfundet” – altså en betegnelser for en samfundsform, der erstattede industrisamfundet?)<br />
Jeg oplevede de små filmsekvenser og husker dem som små forstyrrelser, der fik mig til at<br />
reflektere over det sagte i dialogen på en mere nærværende måde – end hvis det var i fjernsynet;<br />
idet internettet som medie set på den bærbare giver mulighed for de små sekvenser i livet i<br />
forbifarten – på Roadtrippet… Jeg tror noget af det filosofien kan bibringe i vores postmoderne<br />
virkelighed er at medvirke til at stille spørgsmål ved den konstruerede virkelighed, der i<br />
virkeligheden skaber virkeligheden – den kan få os til at stoppe op for at reflektere et øjeblik, over<br />
det der sker og lader os opleve ”et trip i Vidensamfundets” uvidenhed, hvor vi – den såkaldte<br />
kreative klasse - bliver så optaget af at tale om, hvad vi bør gøre for at få andre værdier og<br />
holdninger til at præge vores samfund (senest i forbindelse med finansloven og stramningerne på<br />
integrationsområdet) uden at vi handler…. Eller i det mindste bare gør noget andet end blot at<br />
tale om, hvor forfærdeligt det er, at disse tanker er fremme om pointsystemer m.m. Jeg håber at<br />
filosofien kan medvirke til sætte spørgsmål og rejse en tvivl om Vidensamfundets status og<br />
overgang til Handlingssamfundet…… (med to ”s’er” udtrykker netop en handleform…. En<br />
diatese)…”<br />
- Frank Iversen.<br />
“Hej Allan Alfred<br />
Er inspireret af "På roadtrip i vidensamfundet" på Facebook - og fik den ide, at<br />
du skulle lave en syvende film (uanset, hvor du ellers er i "projekt <strong>speciale</strong>"?). "7" er sådan et<br />
godt tal, og den syvende skulle foregå "live" (og optages, selvfølgelig, til dine sites) ved et<br />
særligt arrangement i House of Futures på dagen for Kulturnatten, fredag den 15. oktober. Til<br />
inspiration: Det kunne evt. være Ole Grunbaum "om at være fattig i vidensamfundet" - altså en<br />
snak om, hvordan det kan være, at menneske-/"hjerte"skabte ting som kunst, litteratur, film,<br />
bøger etc. nærmest er til at dø over at forsøge at leve af ... (det skrev han en klumme om i A4,<br />
tror jeg det var, for måske et par år siden). Eller noget helt andet: Du har sådan set helt frit slag<br />
til gæst og emne, hvis du er med på ideen? Ser frem til at høre fra dig - og meget gerne i denne<br />
uge!”<br />
- Gitte Larsen
“Jeg har fulgt dit projekt " På Roadtrip i Videnssamfundet", og er dybt imponeret af måden at<br />
kommunikere filosofiske emner på. Du formår at bringe de filosofiske spørgsmål lige ind i menneskets<br />
hverdagsliv, og gøre dem særdeles vedkommende. Samtidig formår du at bibeholde den dybde der er i<br />
filosofiske spørgsmål. Jeg er sikker på det vil blive et super <strong>speciale</strong> der scorer højt. Glæder mig til at<br />
høre om det og jeg vil meget gerne læse rapporten – eller det skriftlige <strong>speciale</strong> - når det er helt<br />
færdigt”.<br />
- Anne Marie Enderlein.<br />
“Et spændende projekt hvor filosofi og samfundsmæssige problemer bliver diskuteret i en facon så<br />
det er til at forstå for unge mennesker som jeg selv”.<br />
- Maria Carlsen<br />
“Hej Allan Alfred,<br />
Først og fremmest: thumbs up til din roadtrip i videnssamfundet. Sjovt, jeg sad lige og så din video<br />
med Peter Pruzan, som jeg også skal interviewe ifm et politisk projekt jeg er i gang med.. kort<br />
noget med at dykke ned i de grundantagelser vi har om samspillet ml individ, organisation,<br />
samfund, værdier og menneskesyn med udgangspunkt i "finanskrisen", som på flere måder vist nok<br />
lapper lidt ind over de emner du tar op. Hvis du skulle få tid og lyst til at tage en videndelingsnak<br />
må du sige til”.<br />
- Sarah Louisa<br />
Kommentar til film 7 med Tor Nørretranders<br />
“He is a powerful mind...a blast to see him unfold. You are going places and<br />
having us in your back The most important mental power is the ability to know<br />
what you don’t know. The recognition of a fault is the first step to improvement. Don’t try to hide a<br />
lack of knowledge. People will see through it and you’ll appear foolish and arrogant. If you admit<br />
your ignorance, people will help you learn and respect your humility. For intelligent people this is<br />
the toughest lesson to learn. We are used to being right, and consider being wrong shameful. We’re<br />
afraid to lose status by looking stupid. This vain arrogance is a great weakness and the source of<br />
many problems. To crush it and embrace humility is the mark of true wisdom.<br />
Furthermore there is another dimension that equally deserves some attention; in this case you<br />
have to integrate the whole of humanity with its disparities in order to realize that the following<br />
words of Camus still carry some relevance: Man eats first, thinks after. In other words the<br />
situation where thinking leads to wise actions requires a human emancipation from every form of<br />
need tied to its human nature….and I think often times the process of thinking is perverted by our<br />
natural tendencies and weaknesses. How would that impact the emergence of the knowledge based<br />
society bearing in mind that the world is one?.”<br />
- Aziz Fall
“Jeg synes det er et rigtig spændende projekt! Jeg har vist det til min gode ven Stefan, der netop<br />
har indleveret <strong>speciale</strong> på filosofi. Han er betaget af den måde du har valgt at udvikle <strong>speciale</strong><br />
på. Så, kudos. Vi hæfter os begge ved at du gennem samtalerne og personificeringen af et<br />
traditionelt teoretisk stofområde konkretiserer og praksis-liggør hvad faen filosofi kan bruges til<br />
i det daglige og i hvilke situationer dine hovedpersoner tyer til teori versus praktik og omvendt.<br />
Det er dèt jeg synes er det mest interessante ved projektet.<br />
- Lotus Turell<br />
“Dine film er nogle gode beskrivelser af det videnssamfund (måtte det vokse sig globalt og leve<br />
længe) der efterlader sig et levende vidnesbyrd i udvikling og i dialog omkring; det vi er, det vi<br />
kan og ikke mindst det vi kan blive til, hvis vores viden ikke ender som hemmeligheder men som<br />
værktøj der formår af bygge fremtid for os alle...”<br />
- Søren Raagaard<br />
“Da jeg boede i Hong Kong var en af de ting der fascinerede mig, at de fleste kinesere kendte til<br />
6.000 år af Kinas historie. For dem var Mao's rædselsregime, hvor millioner af kinesere døde,<br />
blot en parentes i den store historie. En sådan historieopfattelse kendetegner ikke Danmark.<br />
Mange mennesker i det moderne samfund har ondt i livet og flakker rundt for at finde et ståsted<br />
i livet. Dette gælder også personer som er højt placeret i erhvervslivet. Jeg mener, at noget af<br />
det de savner er en historisk, værdimæssig og filosofisk referenceramme, der gør dem i stand til<br />
at se deres egne problemer i en større sammenhæng. Via filosofien, mener jeg de kan få øje på at<br />
de både er mere unikke end de selv forestiller sig og mere lig alle andre end de selv forestiller<br />
sig. Får man den indsigt er det alt andet lige lettere at finde sin balance i livet. Da det moderne<br />
liv jævnligt kaster os alle ud på dybt vand, vil vi også jævnligt have behov for at koble tilbage til<br />
filosofien og den større referenceramme. Når jeg hører Allan Alfred præsentere sine visioner for<br />
videnssamfundet, tænker jeg, at han har fået øje på nogle af de samme behov, omend han måske<br />
omtaler dem på en anden vis end jeg gør. Han stræber efter at omsætte abstrakte teorier og<br />
modeller til konkrete redskaber uden at gå på kompromis. Jeg ser frem til at følge arbejdet med<br />
dette.”<br />
- Pouline Middleton<br />
“Allan Alfred rejse ind i videnssamfundet er en inspirerende måde at praktisere filosofi på.”<br />
- Ole Terp