You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
lov til. Den jeg legede med havde snoretræk<br />
til slibesten og andet tilbehør, og det var<br />
meget spændende.<br />
Min farbror Peter forærede mig ved<br />
en eller anden lejlighed en dejlig fregat med<br />
kanoner, ankre, redningsbåde og -bælter,<br />
kort sagt en flot og elegant model. Mine<br />
store brødre syntes, at den da skulle<br />
søsættes, og det gjorde de så med det<br />
jammerlige resultat, at siderne, som viste<br />
sig at være af pap, bulnede ud, og det hele<br />
faldt fra hinanden.<br />
Skolelektier skulle selvfølgelig også<br />
laves, selvom vi til mors bekymring altid<br />
erklærede, at vi ikke havde noget for.<br />
Dristige var vi og gik ud fra, at vi kunne<br />
klare lektierne ved at foretage en let<br />
gennemgang i frikvartererne eller håbe på,<br />
at man ikke blev hørt. Risikoen udmyntede<br />
sig selvfølgelig i karakterbøgerne, og så stod<br />
den til balle hos far.<br />
Men dermed var vores<br />
legemuligheder ikke udtømte. Vi havde jo<br />
Ørstedsparken lige i nærheden, hvor<br />
legepladsen med vipper og lignende var til<br />
rådighed. Søen, som lå endnu nærmere,<br />
fristede også med sine muligheder for at<br />
sejle med pinde og små hjemmeflikkede<br />
både. Her kunne man forsøge, om man<br />
kunne forcere en af de forhindringer, som<br />
spærrede en fra at komme ud i de mange<br />
private både, der fandtes.<br />
Bådebroerne var forsynet med<br />
rundtformede pigtrådsgitterskærme, som<br />
skulle holde os ude. Dette tjente naturligvis<br />
kun til at skærpe vores interesse for dette<br />
strengt forbudte område.<br />
Om vinteren, når søen var isdækket,<br />
hvad den nu sjældent var, løb man på<br />
skøjter. Datidens skøjter skulle fastspændes<br />
med remme af læder og desuden skrues<br />
om hæl og sål med et skøjtesving. Da<br />
kunsten var svær at lære, og man i starten<br />
løb mere på siden af støvlerne, skete det<br />
ofte, at hælen brækkede af. “Hælbrækkere”<br />
lød det hånligt fra dem, der var<br />
privilegerede og havde noget så sjældent<br />
som fastskruede skøjter. Den rene<br />
skinbarlige luksus. Det var da også<br />
hovedsagelig disse lykkelige, som var<br />
medlemmer af Københavns skøjteløberforening<br />
på Søpavillonen og derfor kunne<br />
starte på den private bane, som altid blev<br />
renset for sne og endda oversprøjtet om<br />
natten med vand. Her kunne vi ikke<br />
deltage! Far ville ikke betale, for som han<br />
sagde: “Der er aldrig is på søen, når man<br />
har betalt”. Vi sneg os ind under snoren,<br />
som markerede det private område, og når<br />
opsynsmanden, som skulle kontrollere, om<br />
man havde foreningens emblem placeret<br />
på sit tøj, dukkede op, gjaldt det om at<br />
komme hurtigt ud under snoren igen.<br />
“Pottifar” kaldte vi ham, og udstyret med<br />
sivsko for at kunne stå fast på isen havde<br />
han ikke en chance for at få fingre i os<br />
drenge.<br />
I det hele taget var vi for hurtige for<br />
de forskellige opsynsmænd, som vågede<br />
over for eksempel Ørstedsparken, hvor<br />
råbet “havemanden kommer” adviserede<br />
alle drenge om, at nu var det tid at forføje<br />
sig. Ligeledes blev en gadebetjent dengang<br />
adviseret med ordene “det lyner” - ikke<br />
fordi vi havde noget på kant med<br />
ordensmagten, betjenten på gaden dengang<br />
var som regel fodbåren, og da alle kendte<br />
ham, og han kendte alle, så blev de værste