Når jeg har skrevet den næste Harry Potter, køber jeg Fanø
Når jeg har skrevet den næste Harry Potter, køber jeg Fanø
Når jeg har skrevet den næste Harry Potter, køber jeg Fanø
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Alberte Lausten, Albertslund<br />
Rebekka Bundgaard, Frederikshavn<br />
Nanna Bugge, Fuglebjerg<br />
Pernille Louise Langer, Esbjerg<br />
Sara Rejaye Gryestern, O<strong>den</strong>se<br />
Rikke Sekkelund, Borup<br />
Andreas Skyggebjerg, Hillerød<br />
Christina Olesen, <strong>Fanø</strong><br />
Mathilde Kjær, Virum<br />
Line Andersen, Næstved<br />
Christina Dahl Andersen, Nibe<br />
Sandra Lin Nielsen, Haslev<br />
Nina Panduro Larsen, Nyborg<br />
Amalie Malmgren Asmild, Skanderborg<br />
Marie Espersen, <strong>Fanø</strong><br />
Quinnie Cassandra Gry Olsen, Helsingør<br />
Natasha Fjelrad, Rask Mølle<br />
Niels Løkkegaard, Hamme<br />
Maja Fichman, Glejberg<br />
Laura Emilie Eriksen, Ringe<br />
Jennifer Jensen, Lejre<br />
Nadia Braad Larsen, Kjellerup<br />
Freja Henner Haagensen, Humble<br />
Julie Bank Rasmussen, Hinnerup<br />
Gita Andersen, Skanderborg<br />
Elisabeth Toft, Ringsted<br />
Elizabeth Schrøder Sørensen, Herning<br />
Oliver Boel, Vodskov<br />
Signe Pryds Tambjerg, Nørre Åby<br />
Caroline Borring Laursen, Hillerød<br />
Et træ på stran<strong>den</strong><br />
Jeg fandt et træ på stran<strong>den</strong>. Bla<strong>den</strong>e var faldet af, og træet var sat fast<br />
i en stendynge. Der var bundet tomme flasker, tang, sten og andet fast<br />
til grenene med reb. Jeg satte mig ind til træet. <strong>Når</strong> vin<strong>den</strong> kom, lavede<br />
flaskerne, tangen og stenene musik. Som klokker.<br />
Sara Rejaye Gryestern, O<strong>den</strong>se<br />
<strong>Når</strong> <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> <strong>skrevet</strong> <strong>den</strong> <strong>næste</strong> <strong>Harry</strong> <strong>Potter</strong>, <strong>køber</strong> <strong>jeg</strong> <strong>Fanø</strong> • <strong>Fanø</strong> Forfatterskole 2010<br />
Digte,<br />
noveller<br />
og kortprosa<br />
<strong>Fanø</strong><br />
Kommune<br />
<strong>Når</strong> <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> <strong>skrevet</strong> <strong>den</strong> <strong>næste</strong> <strong>Harry</strong> <strong>Potter</strong>,<br />
<strong>køber</strong> <strong>jeg</strong> <strong>Fanø</strong><br />
<strong>Fanø</strong> Forfatterskole<br />
2010<br />
2010 er det andet år, <strong>Fanø</strong> <strong>har</strong><br />
arrangeret forfatterskole for<br />
unge, og igen <strong>har</strong> søgningen<br />
været stor. Ialt 213 ansøgninger<br />
fra hele landet lå til grund for<br />
et elevhold på 30 unge mellem<br />
13 og 16 år, som i skolernes<br />
efterårsferie blev indlogeret i<br />
Esbjerg Feriekolonis bygninger i<br />
Sønderho på <strong>Fanø</strong>s sydspids.<br />
Igen i år <strong>har</strong> der været stor<br />
arbejdsomhed og meget talent<br />
på kurset, og vi er glade for her<br />
at kunne præsentere nogle af de<br />
bedste elevtekster i bogform.<br />
<strong>Når</strong> <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> <strong>skrevet</strong> <strong>den</strong> <strong>næste</strong><br />
<strong>Harry</strong> <strong>Potter</strong>, <strong>køber</strong> <strong>jeg</strong> <strong>Fanø</strong><br />
viser os unge af 2010 som både<br />
fantasifulde, dystre, humoristiske,<br />
rå og ligefremme.<br />
Bogen er redigeret af <strong>Fanø</strong> Forfatterskoles<br />
to lærere Jeppe Brixvold<br />
og Bjørn Themsen.<br />
<strong>Fanø</strong><br />
Kommune
<strong>Når</strong> <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> <strong>skrevet</strong> <strong>den</strong> <strong>næste</strong> <strong>Harry</strong> <strong>Potter</strong>,<br />
<strong>køber</strong> <strong>jeg</strong> <strong>Fanø</strong><br />
<strong>Fanø</strong><br />
Kommune
<strong>Når</strong> <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> <strong>skrevet</strong> <strong>den</strong> <strong>næste</strong> <strong>Harry</strong> <strong>Potter</strong>, <strong>køber</strong> <strong>jeg</strong> <strong>Fanø</strong><br />
<strong>Fanø</strong> Forfatterskole 2010<br />
Digte, kortprosa og noveller <strong>skrevet</strong> af unge<br />
© redaktørerne (Forord) og forfatterne.<br />
Omslag: Juan Carlos Flórez med fotos af Marco Brodde.<br />
Redaktion: Jeppe Brixvold og Bjørn Themsen.<br />
Layout: Juan Carlos Flórez, Casa Grafika - <strong>Fanø</strong><br />
Bogen er sat med Linotype Aldus<br />
og trykt hos Clausen Offset.<br />
1. udgave, 1. oplag.<br />
Printed in Denmark 2010.<br />
ISBN 978 87 993560 1 0<br />
Udgivet med støtte fra:<br />
<strong>Fanø</strong> Kommune,<br />
<strong>Fanø</strong> Sparekasse og<br />
Kulturministeriet.<br />
<strong>Når</strong> <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> <strong>skrevet</strong> <strong>den</strong> <strong>næste</strong> <strong>Harry</strong> <strong>Potter</strong>,<br />
<strong>køber</strong> <strong>jeg</strong> <strong>Fanø</strong><br />
<strong>Fanø</strong> Forfatterskole 2010<br />
Digte,<br />
noveller<br />
og kortprosa<br />
Redaktion :<br />
Jeppe Brixvold og Bjørn Themsen
Indholdsfortegnelse<br />
4 5<br />
Forord 8<br />
Alberte Lausten, Albertslund 10<br />
Rebekka Bundgaard, Frederikshavn 17<br />
Nanna Bugge, Fuglebjerg 21<br />
Pernille Louise Langer, Esbjerg 32<br />
Sara Rejaye Gryestern, O<strong>den</strong>se 37<br />
Rikke Sekkelund, Borup 40<br />
Andreas Skyggebjerg, Hillerød 42<br />
Christina Olesen, <strong>Fanø</strong> 44<br />
Mathilde Kjær, Virum 47<br />
Line Andersen, Næstved 48<br />
Christina Dahl Andersen, Nibe 53<br />
Sandra Lin Nielsen, Haslev 57<br />
Nina Panduro Larsen, Nyborg 59<br />
Amalie Malmgren Asmild, Skanderborg 63<br />
Marie Espersen, <strong>Fanø</strong> 66<br />
Quinnie Cassandra Gry Olsen, Helsingør 70<br />
Natasha Fjelrad, Rask Mølle 77<br />
Niels Løkkegaard, Hammel 86<br />
Maja Fichman, Glejberg 88<br />
Laura Emilie Eriksen, Ringe 91<br />
Jennifer Jensen, Lejre 93<br />
Nadia Braad Larsen, Kjellerup 95<br />
Freja Henner Haagensen, Humble 98<br />
Julie Bank Rasmussen, Hinnerup 104<br />
Gita Andersen, Skanderborg 108<br />
Elisabeth Toft, Ringsted 110<br />
Elizabeth Schrøder Sørensen, Herning 115<br />
Oliver Boel, Vodskov 117<br />
Signe Pryds Tambjerg, Nørre Åby 120<br />
Caroline Borring Laursen, Hillerød 122
Ukendt<br />
Andreas Skyggebjerg
Forord<br />
2010 er det andet år, <strong>Fanø</strong> <strong>har</strong> inviteret til forfatterskole for unge, og igen<br />
<strong>har</strong> søgningen været stor. Ialt 213 ansøgninger fra hele landet lå til grund<br />
for et elevhold på 30 unge mellem 13 og 16 år, som i skolernes efterårsferie<br />
blev indlogeret i Esbjerg Feriekolonis bygninger i Sønderho på <strong>Fanø</strong>s sydspids.<br />
Igen i år <strong>har</strong> der været stor arbejdsomhed og meget talent på kurset,<br />
og vi er glade for her at kunne præsentere nogle af de bedste elevtekster i<br />
bogform.<br />
Umiddelbart giver det måske sig selv, hvad der er pointen med en sådan forfatterskole:<br />
Unge talenter får et sted at mødes om en fælles interesse. Alligevel<br />
kan det være på sin plads med et par ord om de grundlæggende tanker<br />
bag <strong>Fanø</strong> Forfatterskole. Vi tilstræber ikke at gøre eleverne mere effektive<br />
eller slagkraftige som forfattere. Nogle <strong>har</strong> større arbejder med hjemmefra,<br />
som vi læser og kommenterer, men det er ikke vores opgave på <strong>den</strong> korte tid<br />
at rette til og ”professionalisere” stadigt spirende skriveprojekter. I stedet<br />
forsøger vi gennem præsentation af litteratur, ekskursioner i <strong>Fanø</strong>s natur<br />
og daglige skriveøvelser at invitere til nye ideer, nye vinkler på ver<strong>den</strong>, nye<br />
måder at bruge sproget på, kort sagt: Vi forsøger at give plads til <strong>den</strong> personlige<br />
tilskyndelse til at skrive, som man normalt kalder inspiration.<br />
Men hvad er inspiration for noget? Hvad kunne være grun<strong>den</strong> til, at nogen<br />
griber en pc og begynder at skrive en fortælling eller et digt, som ikke<br />
umiddelbart <strong>har</strong> noget formål? Ja, der kan være sociale ambitioner i spil,<br />
hvilket <strong>den</strong>ne bogs titel temmelig utvetydigt peger på. Men et litterært<br />
foretagende - på hvilket som helst niveau - er nok ikke det mest indlysende<br />
at vælge, hvis man vil frem i ver<strong>den</strong>. Det kunne også være en trang til at<br />
kommunikere? Den spiller sikkert også ind, men igen kunne man vælge<br />
mere indlysende veje. Man kunne slukke for pc’en og gå ud og snakke med<br />
sine forældre. Man kunne gå på nettet. Men hvis vi tænker os <strong>den</strong> typiske<br />
forfatterskoleelev fra <strong>Fanø</strong>kurset, en pige på 15 ved skrivebordet en aften<br />
8 9<br />
ud imod en mørk villahave, skal vi måske søge efter inspirationen et helt<br />
andet sted. Måske skal vi faktisk helt u<strong>den</strong> for offentlighe<strong>den</strong>s søgelys og<br />
u<strong>den</strong> for de vante sociale rammer, vi lever i. Måske skal vi helt derud, hvor<br />
meget mere er tænkeligt og muligt at forestille sig, end hvad vi umiddelbart<br />
kender til. Måske kommer inspirationen ligefrem fra det ukendte. Altså de<br />
VIRKELIGT nye ideer og vinkler på ver<strong>den</strong>. Altså <strong>den</strong> slags, som forældre,<br />
venner, internet, dansklærere, forfatterskolelærere osv. netop IKKE kan<br />
fortælle én noget om. Måske er det det, der er sagen.<br />
Som forfatterskolelærere tror vi på, at inspiration af <strong>den</strong>ne type kan være<br />
gavnlig for en kultur, fordi <strong>den</strong> grundlæggende handler om nytænkning<br />
og forandring. I <strong>den</strong> sammenhæng er det interessant, at 194 ud af 213 ansøgere<br />
til forfatterkurset er piger. Hvilke større kulturelle mønstre, der måske<br />
skaber en sådan ulige kønsfordeling, skal ikke diskuteres her, men man<br />
kunne overveje, hvilken rolle f.eks. Folkeskolens danskundervisning spiller.<br />
Er danskfagets traditionelle fokus på litteratur som pensum og samfundsbeskrivelse<br />
måske en fordel for (visse af) de bogligt stærke piger, men omvendt<br />
en hindring for drengenes nytænkning i sproget? Og hvad betyder<br />
dét for vores samlede evne til nytænkning?<br />
Mange <strong>har</strong> bidraget til, at <strong>Fanø</strong> Forfatterskole 2010 og <strong>den</strong>ne bog er blevet<br />
til. En særlig tak skal lyde til Jane Sidelmann, naturvejleder Marco Brodde,<br />
<strong>Fanø</strong> Kunstmuseum, Hannes Hus, Juan Carlos Flórez, <strong>Fanø</strong> Sparekasse,<br />
Brønderslev Kommune (særlig projektkoordinator Inger Aarup-Kristensen),<br />
Kulturministeriets Læselystkampagne og <strong>Fanø</strong> Kommunes Børne- &<br />
kulturudvalg.<br />
På vegne af <strong>Fanø</strong> Forfatterskole<br />
Jeppe Brixvold og Bjørn Themsen<br />
<strong>Fanø</strong> d. 1. december 2010.
Alberte Lausten, Albertslund<br />
Hamstermareridt<br />
Der var <strong>den</strong> igen.<br />
Det lignede en halvkvalt, psykisk- og mentalt ustabil dværghamster,<br />
der var ved at få en myg galt i halsen. Den havde bare en forkert farve.<br />
Den var lysende lilla, og <strong>den</strong> sad under min seng. <strong>Når</strong> <strong>jeg</strong> kiggede<br />
ind på <strong>den</strong>, stirrede <strong>den</strong> tilbage med sine lysegrønne øjne og knurrede<br />
svagt. De mærkelige insektben, der stak ud af <strong>den</strong>s mund, vippede op<br />
og ned, som smagte <strong>den</strong> på luften og de mange nullermænd omkring<br />
<strong>den</strong>. Den lod ikke til at være specielt begejstret for at få stukket en<br />
tændt lommelygte op i snu<strong>den</strong>, men i mørket under sengen var det <strong>den</strong><br />
eneste måde, <strong>jeg</strong> kunne inspicere det mystiske dyr på. Det brændte ikke<br />
ligefrem i fingrene efter at tage <strong>den</strong> ud, da <strong>den</strong>s tænder, der engang<br />
imellem kom til syne, når tingen hvæsede, langtfra var hamsteragtige.<br />
De lignede noget, der oprindeligt havde siddet i mun<strong>den</strong> på en lille,<br />
nyudklækket krokodille, og så var blevet syet ind i <strong>den</strong> særprægede<br />
skabnings mund.<br />
Insektbenene vippede igen. Det var tydeligvis ikke en myg, der af<br />
livets tilfældige omveje var havnet i gabet på <strong>den</strong> muterede hamster. De<br />
lod til at være en del af dyrets læber. Den udsendte nogle skræmmende<br />
klukkende lyde, og <strong>jeg</strong> besluttede, at <strong>jeg</strong> hellere måtte gøre et eller andet<br />
ved <strong>den</strong>. Under min seng kunne <strong>den</strong> jo ikke blive, og gik <strong>jeg</strong> ned efter<br />
mine forældre, ville <strong>den</strong> sikkert løbe væk og lade mig stå tilbage som en<br />
an<strong>den</strong> sindsforvirret tåbe, der hallucinerede.<br />
Mørke<br />
”Sagde du ikke, at du ville hjælpe mig?”<br />
Hendes trodsige blik brændte i gadelygtens svage skær, og Jeppe bed<br />
sig hårdt i læben. Hvad lavede han egentlig her? Maddie var skolens<br />
kønneste pige og havde arsenaler af drenge til sin rådighed. Alligevel<br />
var det ham, hun havde spurgt om hjælp. Ham, en nørd fra niende, der<br />
efter for mange timer i træningsrummet nu var blevet forvandlet til en<br />
pumpet freak med pilskæve tænder og hinkestensbriller.<br />
Han var nervøst mødt op foran skolen klokken elleve og havde ventet<br />
hendes ankomst.<br />
Og nu stod hun her med sit perfekte usminkede ansigt og bad ham<br />
om at skræmme hende. Han fattede intet.<br />
”Jo ...” mumlede han, ”men det var ikke lige det her, <strong>jeg</strong> havde regnet<br />
med ...”<br />
Hun fnyste kort.<br />
”Selvfølgelig var det ikke det, du troede, vi skulle. Vil du hjælpe mig<br />
eller ej? Ellers kan du godt skride.”<br />
Jeppe skyndte sig at ryste på hovedet.<br />
”Nej, <strong>jeg</strong> skal nok. Nu, lige her?” Han knugede sine hænder og tænkte<br />
på de mest bloddryppende rædselshistorier, de havde fortalt rundt<br />
om bålet til spejderaftnerne.<br />
Hun rystede på hovedet.<br />
”Du kan næppe give mig et chok, som du er nu. Kom med.” Maddie<br />
tog ham i armen og trak ham efter sig. Små stød blev sendt gennem<br />
hans arm ved berøringen, og han håbede ikke, at hun så hans kinder<br />
blive røde.<br />
Jeppe sagtnede farten, da de nærmede sig skoven. Hun vendte sig og<br />
nidstirrede ham.<br />
”Du bakker ikke ud nu, vel?”<br />
Han rystede hurtigt på hovedet, men hans ansigt var pludselig blevet<br />
blegt.<br />
10 11
”Selvfølgelig ikke,” forsikrede han, ”skoven er bare ... meget mørk.”<br />
Maddie sukkede dybt.<br />
”Hvis du er en kylling, så vend om nu. Jeg kan finde en an<strong>den</strong> til det<br />
her lynhurtigt.” Hun knipsede under hans næse for at understrege sine<br />
ord. Igen rystede Jeppe forhippet på hovedet.<br />
”Jeg <strong>har</strong> jo sagt, <strong>jeg</strong> nok skal gøre det. Men ... hvad er det, du helt<br />
præcis vil have mig til?”<br />
”Det skal <strong>jeg</strong> nok fortælle dig senere.” Hun trak ham længere ind i<br />
skoven og drejede ned ad en smal grussti u<strong>den</strong> lygtepæle og med træer<br />
og buskadser tæt på begge sider. Jeppe fulgte hende modvilligt. Duften<br />
af fugtigt muld fra gårdagens regn rev i næsen og forværrede uhyggen.<br />
Han gøs.<br />
Men han vidste, at han bare skulle ses sammen med Maddie én enkelt<br />
gang ovre på skolen, så var hans sociale fremtid sikret. Måske ville de<br />
endda blive ved med at ses efter, at dette her var overstået. Deres forhold<br />
ville måske kunne udvikle sig, hvis det fik ti<strong>den</strong> og chancen. Det<br />
kildede dybt i hans mave ved tanken om at tage hende med over i skakklubben<br />
og præsentere hende som sin kæreste. Jeppe og Maddie. De to<br />
navne klingede perfekt sammen.<br />
”Kommer du, eller hva’?” Hun var stoppet nogle meter foran ham,<br />
nu kun en silhuet i mørket. Da han nåede Maddies side, begyndte hun<br />
at forklare.<br />
”Som <strong>jeg</strong> sagde før, vil <strong>jeg</strong> have dig til at skræmme mig,” forklarede<br />
hun med overdreven tålmodighed i stemmen, som om han var retarderet.<br />
”Du skal gå nogle meter bag mig, og når der er gået ti minutter,<br />
skal du snige dig op og lægge dine hænder på mine skuldre. Ok?”<br />
Han stod et øjeblik tavs.<br />
”Er det ikke bedre, hvis vi går ved si<strong>den</strong> af hinan<strong>den</strong>, sagde han så.<br />
“Og <strong>jeg</strong> så pludselig griber fat i dig?”<br />
”Nej, din idiot!” Hendes stemme svitsede hans håb væk. ”Du skal<br />
gøre præcis som <strong>jeg</strong> siger, forstået?”<br />
Han sukkede dybt og nikkede.<br />
”Langt bag dig og så snige mig frem efter ti minutter. Jeg <strong>har</strong> forstået.”<br />
Hun fnyste, men på en god måde.<br />
”Godt. Så begynd og snige.” Maddie traskede hurtigt ned af stien og<br />
lod ham stå tilbage.<br />
Hvem troede <strong>den</strong> sinke, han var? Maddie bandede indvendigt. Måske<br />
skulle hun alligevel ikke have valgt <strong>den</strong> idiot. Hun kunne have valgt<br />
enhver. Alle hungrede efter at blive hendes ven. Hun stoppede kort op<br />
og lagde træt en hånd på pan<strong>den</strong>. Nej, Jeppe havde været det rigtige<br />
valg, forsikrede hun sig selv, sådan en nørd der altid gloede efter hende.<br />
At han kunne tro, at hun var interesseret i en som ham, var så latterlig<br />
en tanke, at hun <strong>næste</strong>n brød ud i latter. Han fortjente at skulle stå over<br />
for politi og hendes værdiløse forældre og forklare, hvad der var sket<br />
med hende. Forgæves kæmpe for sin uskyld, mens ver<strong>den</strong> stemplede<br />
ham som sindssyg og løgner. Hvis nu bare hendes plan virkede. Den<br />
pludselige bekymring kvalte hendes latter. Ti<strong>den</strong> var ikke inde til at le.<br />
Nej, tåben kunne parere ordre, og sådan som han savlede, ville han<br />
nok gøre sit bedste for at imponere hende. Hun havde præcis ti minutter,<br />
hvis narren ikke blev overivrig eller skræmt.<br />
I <strong>den</strong> her skov blev ti - nej - tyve kvinder myrdet og lemlæstet in<strong>den</strong><br />
for et halvt år, tænkte hun, morderen blev aldrig fundet ... Nej, duede<br />
ikke, hun var ikke bange. Monsteret i sumpen, var der ikke en sump i<br />
nærhe<strong>den</strong>? Nej, duede heller ikke, for tåbeligt, slet ikke skræmmende.<br />
Ideer fløj gennem hendes hoved, men ingen af dem lod til at virke. Alle<br />
blev kasseret, mens ti<strong>den</strong> skrumpede. Og så kom idéen til hende. Fra<br />
<strong>den</strong> gang hun som lille pige havde forsøgt at fortælle forældrene om<br />
12 13
Skyggen Under Sengen. Et uhyre, der hver nat havde skræmt hende<br />
halvt til døde.<br />
Langsomt begyndte koldsve<strong>den</strong> at træde frem på hendes pande. En<br />
ældgammel angst, som hun troede, hun havde gemt væk for altid, begyndte<br />
at røre på sig. Hun forstillede sig, hvordan Skyggen stod lige bag<br />
hende. Måske tænkte <strong>den</strong> på, hvordan <strong>den</strong> ville kvæle hende, sprætte<br />
hende op med sine gennemsigtige, men stærke hænder, hvordan <strong>den</strong><br />
ville svælge i hendes blod og organer. Ligesom da hun var lille og helt<br />
tydeligt kunne se <strong>den</strong> stå ved sengekanten. Altid bare stå og nyde hendes<br />
rædsel.<br />
Hun havde aldrig frygtet at dø. Da hun var lille, havde hun endnu<br />
ikke forstået dø<strong>den</strong>, og nu betød <strong>den</strong> ingenting for hende. Men følelsen<br />
af at have en fremmed ting stående og stirre, bare æde af hendes rædsel,<br />
var langt mere skræmmende.<br />
Den femtenårige Maddie smeltede sammen med <strong>den</strong> femårige Maddie,<br />
og de forestillede sig begge, hvordan Skyggen stod få centimeter<br />
bag dem. Den kunne gribe hende, hvornår <strong>den</strong> ville, men morede sig<br />
for godt til at afslutte det allerede. Hun bekæmpede trangen til at vende<br />
sig eller begynde at tude. Hun bad til, at Jeppe snart ville komme og få<br />
<strong>den</strong>ne her idiotiske idé afsluttet, men in<strong>den</strong> i hende brændte frygten for,<br />
at Skyggen allerede havde overtaget ham. At han stod med sorte øjne<br />
og lo få centimeter fra hende. Ligesom Den havde overtaget hendes forældre.<br />
Var hendes plan virkelig <strong>den</strong>ne frygt værd? Og hun måtte nikke<br />
og kæmpe klumpen af rædsel helt ned i brystet på sig selv og ventede,<br />
u<strong>den</strong> at råbe Jeppe op og sige, at det var gået for vidt, alt for vidt.<br />
Jeppe kunne svagt se hende på stien foran sig. Hun stod med bøjet hoved<br />
og holdt om sig selv. Han var ved at brække sig af angst. Allerhelst<br />
ville han flygte over stok og sten, glemme alt om, at der eksisterede en<br />
pige ved navn Maddie Thorngård. Alligevel fortsatte han fremad. Han<br />
var få centimeter fra hende og opdagede nu, hvordan hun rystede over<br />
hele kroppen. Han stoppede op og fik en følelse af, at det her var gået<br />
over stregen. At han i stedet for at tage fat i hende, skulle give hende et<br />
knus og holde om hende til hun stoppede med at ryste. Måske fortælle<br />
om skakklubben. Det var det mindst skræmmende, han kunne komme<br />
på i øjeblikket, og han var sikker på, at det var det, de begge havde brug<br />
for.<br />
Et lille snøft lød fra Maddie. Om det var kul<strong>den</strong> eller skrækken, vidste<br />
han ikke, men det fik ham til at beslutte sig. Han og Maddie havde<br />
brug for hinan<strong>den</strong>, og han måtte vise det nu, hvor hun havde allermest<br />
brug for ham. U<strong>den</strong> tøven lagde han armene omkring hende og knugede<br />
hende ind til sig.<br />
Og så begyndte hun at skrige.<br />
Han rørte ikke skuldrene, det var ikke Jeppe, det var Ham, det var<br />
Den, Den havde besluttet sig, Den ville trække hende af sted til ukendthe<strong>den</strong>.<br />
Hun var blevet indhentet af sin barndomsfrygt.<br />
Hun skreg sine lunger ud. Hun skreg af frygt, hun skreg ad Den, hun<br />
skreg på Jeppe, hun skreg, fordi hun skreg. Efter ti år stod Den nu her<br />
og omfavnede hende, som om Den elskede hende. Hun mærkede, hvordan<br />
hun flækkede af rædsel, midt over hovedbun<strong>den</strong>, og i det sekund<br />
vidste hun, at det var sket. Og da elskede hun også Den. Hun takkede<br />
Den af hele sit hjerte, takkede sin dybeste frygt for at have været der,<br />
da hun havde været helt alene. Og så blev hun tavs.<br />
Jeppe slap hende, så snart skriget begyndte. Hun rystede nu i krampe.<br />
Jeppe faldt ned på jor<strong>den</strong>. Hans ben kunne ikke bære ham. Rædslen<br />
trak tårer ned af hans kinder. Maddie var ikke grebet af angst, men af<br />
noget langt dybere.<br />
Han hørte det, før det skete. En flænsende lyd, som tørt stof, der blev<br />
revet over.<br />
Hu<strong>den</strong> gled af hende. Hen over hovedbun<strong>den</strong> og ned langs siderne af<br />
hendes krop. Den landede for fødderne af resterne af Maddie Thorn-<br />
14 15
gård. Jeppe ville holde sig for øjnene for at skåne sig selv for synet af<br />
blottet kød, men var lammet af noget, der var for dybt til at beskrive.<br />
Foran ham stod en helt ny skabning. Den skreg ikke længere, men var<br />
fuldkommen tavs. Med hud som kul, en hale snoet om sin nøgne krop,<br />
med flammer som hår buldrende om sit hoved og flagermusevinger<br />
foldet på sin ryg. Den vendte sig mod ham u<strong>den</strong> blufærdighed. Det<br />
var dog heller ikke <strong>den</strong>s krop, Jeppe kiggede på, men det forvrængede<br />
ansigt med en mund, der gik fra øre til øre og syregule øjne. Alt af<br />
Maddie var væk og i stedet stod en skraldgrinende dæmonlignende<br />
skabning og blottede sine skarpe tænder. Den sparkede hu<strong>den</strong> ved sine<br />
fødder væk og lagde sine knoglede arme på to af de nærmeste træer. De<br />
visnede og blottede en lille plet stjerneklar himmel. Skabningen lo igen<br />
og sendte ham et luftkys.<br />
Og så fløj hun bort.<br />
Rebekka Bundgaard, Frederikshavn<br />
Prolog til Romanen Biblen Undercover<br />
En kold decembernat kom en mand trækkende med et æsel i byen Betlehem.<br />
På det æsel sad der en højgravid kvinde. Han hed Josef, og hun<br />
hed Maria. De kunne ikke finde plads i herberget, men mand forbarmede<br />
sig over dem og lod dem sove i sin stald. I <strong>den</strong> stald kom en lille<br />
dreng til ver<strong>den</strong>. En dreng, der blev skyld i en bestseller. En dreng, der<br />
gik på vandet og blev korsfæstet. En dreng, der genopstod og ændrede<br />
menneskehe<strong>den</strong>. Men <strong>den</strong> nat var han bare en dreng. Maria var så lykkelig<br />
<strong>den</strong> nat. Og intet i Biblen tyder på, at hun i <strong>den</strong> nærmeste fremtid<br />
ikke ville være det. Men man skal jo heller ikke tro på alt, hvad man<br />
læser.<br />
Vi skal ned. Langt ned. Faktisk skal vi helt ned i helvede. Og dernede<br />
er det ikke bare en nat. Djævlen, som <strong>den</strong>gang kun var næstkommanderende,<br />
sad og arbejdede for sin fætter, Carlo. Carlo, som <strong>den</strong>gang var<br />
hersker over helvede, sad og var ved at planlægge at sende Djævlen til<br />
jor<strong>den</strong> for at dræbe Jesus. Djævlen var en mester i alt, der havde med<br />
blod, død og ødelæggelse at gøre. Så det job ville nærmest være umuligt<br />
for ham at forfejle.<br />
Men nogle gange sker der noget ekstremt uventet. Ting, som man måske<br />
ikke <strong>har</strong> lyst til at huske eller skrive ned, fordi det er uhyggeligt<br />
eller bizart. Ting, som at Snehvides onde stedmor kun besøgte de syv<br />
små dværges hus, fordi hun var forelsket i Søvnig. Ting, som at Alice<br />
fra eventyrland kun fulgte kaninen ned i hullet, fordi hun var ekstremt<br />
sulten og havde lyst til kaningryde. Ting, som at Djævlen og<br />
Jomfru Maria ville blive forelskede. Sådan nogle ting er der jo ikke<br />
nogen grund til at skrive ned.<br />
16 17
U<strong>den</strong> titel<br />
”I morges kunne <strong>jeg</strong> ikke finde mine underbukser. Men det er der måske<br />
ikke noget at sige til, efter at Grum <strong>har</strong> spist dem alle sammen.<br />
Jeg sidder ude i mit bryggers, med øret lagt ind til det rør, der giver<br />
lejlighe<strong>den</strong> udluftning. Grun<strong>den</strong> til, at <strong>jeg</strong> gør det, er, at <strong>jeg</strong> så kan<br />
høre, hvad alle beboerne i det store, blå højhus snakker om. Jeg <strong>har</strong><br />
selvfølgelig ikke sagt noget til Grum, da <strong>jeg</strong> er ret sikker på, at han ikke<br />
vil billige det.”<br />
Grum sidder samtidig og nærstuderer <strong>den</strong> badedragt, han <strong>har</strong> planlagt<br />
at spise til frokost. Samtidig sidder han og lytter til det selv samme rør<br />
som Lea, dog i <strong>den</strong> an<strong>den</strong> ende af huset. Grum <strong>har</strong> selvfølgelig ikke<br />
fortalt Lea, at han sidder og lytter efter, hvad de andre beboere i huset<br />
siger, da han er sikker på, at hun ikke vil billige det.<br />
Grum elsker terninger, at bade i majsvælling og Leas tøj. Grum hader<br />
at få klippet sit hår, der efterhån<strong>den</strong> er groet helt ned til jor<strong>den</strong>.<br />
Lea elsker sin samling af kapsler, at klippe Grum og ordet “legitimationskort”.<br />
Hun hader at skifte sengetøj.<br />
U<strong>den</strong> titel<br />
En Børnehave. Eftermiddag.<br />
Viggo: ”Helle for at være indianerne!”<br />
Anders: ”Ja, for så er <strong>jeg</strong> Supermand!”<br />
Viggo: ”Ej, du skal være cowboyerne, ellers er det unfair!”<br />
Anders: ”Okay, men så vil <strong>jeg</strong> også have <strong>den</strong> brune hest.”<br />
Viggo: ”Okay så. 1, 2, 3 nu leger vi!”<br />
Anders: ”Og så siger vi lige, at <strong>jeg</strong> kom ri<strong>den</strong>de, og så så du mig.”<br />
Viggo: ”Pruh, Flanke. Vi skal skyde <strong>den</strong> cowboy.”<br />
Anders: ”Ej, for så siger vi lige, at <strong>jeg</strong> skød dig først.”<br />
Viggo: ”Nej, for så vinder du jo!”<br />
Anders: ”Ja, men nogen skal jo også vinde.”<br />
(Viggo piller næse.)<br />
Anders: ”Ik’ Viggo?”<br />
Viggo: ”Jo jo, men så vil <strong>jeg</strong> også have noget for det.”<br />
Anders: ”Du kan få <strong>den</strong> brune hest.”<br />
Viggo: ”Nej, <strong>jeg</strong> vil have alle dine penge, for min far siger, at der er<br />
finanskrise.”<br />
Anders: ”Nå, men så vil <strong>jeg</strong> have alt dit vand og mad, for min mor siger,<br />
at der er mange der tørster og sulter!”<br />
Viggo: ”Nå, så vil <strong>jeg</strong> have alle dine huse, for min mor siger, at der er<br />
mange hjemløse”<br />
Anders: ”Okay, men så vil <strong>jeg</strong> have alle dine forældre, fordi min mor<br />
siger, at der er så mange forældre, der er skilt.”<br />
Viggo: ”Nå ... Men så vil <strong>jeg</strong> altså også ha’ <strong>den</strong> brune hest.”<br />
18 19
U<strong>den</strong> titel<br />
Mennesker<br />
u<strong>den</strong> håb<br />
omsorg<br />
eller ideer<br />
vandrer hvileløst rundt i gaderne<br />
de glemmer<br />
<strong>har</strong> igen idé om, hvor meget de <strong>har</strong><br />
de er alle sammen fyldt<br />
af en længsel efter vin<strong>den</strong><br />
il<strong>den</strong><br />
havet<br />
eller hvor vi kommer fra.<br />
Nanna Bugge, Fuglebjerg<br />
Sani<br />
Jeg <strong>har</strong> haft tre familier på seksten år, men aldrig haft et hjem. Efter at<br />
have tilbragt de første fem år af mit liv på et børnehjem kom <strong>jeg</strong> i pleje.<br />
Et gammelt par på <strong>næste</strong>n 60, som aldrig selv havde fået børn. Det var<br />
derfor, de fik mig. Mine store, mørke krøller og brune øjne må have<br />
narret dem til at tro, at <strong>jeg</strong> kunne være deres drømmebarn. De tog fejl.<br />
Jeg hørte ikke hjemme der. Eller nogen andre steder.<br />
Jeg sidder fordybet i en bog, da <strong>jeg</strong> pludselig hører <strong>den</strong> velkendte lyd af<br />
fodtrin u<strong>den</strong> for min dør. I det samme knaldes døren op, og min yngste<br />
papsøster kommer løbende ind på mit værelse. Hun <strong>har</strong> en kop i <strong>den</strong><br />
ene hånd og en halv småkage i <strong>den</strong> an<strong>den</strong>, resten gumler hun højlydt<br />
på. Pigebarnet æder sgu hele ti<strong>den</strong>.<br />
”Sani!” Hun smiler glad. ”Ved du hvad?”<br />
Jeg vidste det. Hun er kommet herop for at genere mig. For at ævle løs<br />
<strong>den</strong> <strong>næste</strong> time om alver<strong>den</strong>s ligegyldigheder til hun ved, at <strong>jeg</strong> er på<br />
vanviddets rand! De lovede mig, at <strong>jeg</strong> ville få et værelse for mig selv!<br />
Og alligevel render der konstant dampbørn rundt i det!<br />
”Maria skrid!” siger <strong>jeg</strong> og glor ondt på hende. Hun smiler bare. Provokerende<br />
møgunge! Med et lille hop lander hun på min seng og får<br />
ved samme lejlighed smidt halvdelen af koppens indhold ud over min<br />
seng, bøger og lektier.<br />
”Det gjorde du bare ikke!” Jeg ser rødt. Hvad fan<strong>den</strong> er der i vejen<br />
med pigen? Hiver hende ud af min seng og værelse og smækker døren<br />
i med et brag. U<strong>den</strong>for kan <strong>jeg</strong> høre hende græde og sige:<br />
”Jeg ville jo bare give dig en kop kakao.”<br />
Min behandling af Maria får selvfølgelig konsekvenser. Sådan er det<br />
altid. Maria kan sno alle voksne om sin lillefinger med blot en lille tåre<br />
på sin buttede kind. Og så er hun mine plejeforældres biologiske barn.<br />
Diskussionen starter under aftensma<strong>den</strong>. Maria sidder og snøfter<br />
20 21
stille, imens hun sender mig sårede blikke. Den lille hundjævel venter<br />
kun på, at underholdningen skal starte. Udover Maria <strong>har</strong> <strong>jeg</strong> to yngre<br />
plejesøskende, Jannick og Adam. Førstnævnte bliver u<strong>den</strong> fremskridt<br />
behandlet for ADHD, <strong>den</strong> an<strong>den</strong> er småkriminel og kommende Hells<br />
Angel. De to drenge er for en gang skyld stille. De kan mærke, at der<br />
er noget under opsejling. Normalt <strong>har</strong> de ingen form for situationsfornemmelse,<br />
men i tilfælde som dette er de helt igennem fintfølende. Kun<br />
ly<strong>den</strong> af bestik mod tallerkner høres. Alle venter. Hvem tager det første<br />
skridt? Efter hundrede års koncentreret spisning lægger min plejefar<br />
Søren bestikket fra sig. Han tørrer sig langsomt om mun<strong>den</strong>, rømmer<br />
sig og ser på mig. Jeg sænker blikket, kører kartoflen rundt i sovsen og<br />
lader som ingenting. Så begynder prædikenen:<br />
”Sani ... Mig og Jytte <strong>har</strong> snakket med Maria om din opførsel tidligere<br />
på dagen ... ”<br />
”Ok?” Jeg mærker øjnene på mig, men fastholder blikket på kartoflen,<br />
der kører rundt og rundt i <strong>den</strong> tykke sovs. Søren prøver igen. Lyder<br />
han en anelse desperat?<br />
”Sani, du bliver nødt til at åbne lidt op, hvis det her skal fungere.”<br />
Jeg undlader at svare. I det samme gynger hele bordet, da Jytte slår<br />
hårdt ned i det med sin gaffel. Et glas mælk vælter, men ingen gør mine<br />
til at tørre op.<br />
”Så se dog på os, når vi taler til dig!” Min plejemors stemme er hård<br />
og truende. Jeg løfter trodsigt blikket. Jytte er rød i hovedet og trækker<br />
vejret i små korte stød. Søren ser fortabt ud, imens han ser fra mig til<br />
Jytte og tilbage igen. Han spekulerer tydeligvis på, hvordan han skal<br />
træde i karakter, som Jytte altid beder ham om.<br />
”Marie ville jo bare give dig en kop kakao!”<br />
”Og det gjorde hun ved at overhælde min seng med det?”<br />
”Det var jo et uheld!”<br />
Mit hjerte hamrer, og <strong>jeg</strong> bliver rød i kinderne. Det er uretfærdigt.<br />
”Er hun motorisk handicappet eller bare dum?” snerrer <strong>jeg</strong>, in<strong>den</strong> <strong>jeg</strong><br />
når at tænke mig om.<br />
”Hvad mener du med det?” Jytte er helt oppe at køre nu, og <strong>jeg</strong> ved, at<br />
det er på tide at holde inde. Men min fornuft er forsvundet og erstattet<br />
med et raseri, der fylder hele min krop. Så <strong>jeg</strong> fortsætter:<br />
”Jeg mener, hvor høj en IQ kræver det at holde en kop, så indholdet<br />
ikke ryger ud?”<br />
Jannick og Adam fniser lavt, og Jytte sender dem et hårdt blik, der<br />
straks får dem til at holde mund. Langsomt trækker min plejemor vejret<br />
tre gange og <strong>næste</strong>n hvisker:<br />
”Hvordan kan du sige sådan noget, Sani?” Hendes stemme lyder såret,<br />
og <strong>jeg</strong> får det pludselig dårligt med mig selv. Jeg kan langt bedre<br />
lide <strong>den</strong> ukontrollerede, vrede Jytte, end <strong>den</strong> ulykkelige kvinde, der ser<br />
ud, som hun snart ikke kan klare mere. Som om <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> ødelagt hende.<br />
Skyldfølelsen gør ondt, rammer mig hårdt, præcis som hun håber.<br />
Pludselig fortryder <strong>jeg</strong> mine ord, men kan ikke få det sagt. I stedet<br />
rejser <strong>jeg</strong> mig fra bordet og går hurtigt derfra. Da <strong>jeg</strong> lukker døren, kan<br />
<strong>jeg</strong> <strong>næste</strong>n mærke, hvordan de ånder lettet op. Føj, hvor <strong>jeg</strong> hader mig<br />
selv. Og hvor <strong>jeg</strong> hader dem for at få mig til at føle sådan.<br />
I skolen føler <strong>jeg</strong> mig heller ikke godt tilpas. Jeg <strong>har</strong> det, nogen ville kalde<br />
venner. Altså mennesker, som <strong>jeg</strong> snakker med og mere eller mindre<br />
lader, som om <strong>jeg</strong> kan lide. Der er ikke mange af disse mennesker, men<br />
nok til at skjule min ensomhed. For selv i deres selskab er <strong>jeg</strong> ensom.<br />
Der er en distance, som gør, at <strong>jeg</strong> alligevel ikke føler mig hjemme.<br />
Som en usynlig mur, der forhindrer mig i at nå dem. Som altid passer<br />
<strong>jeg</strong> ikke ind. Skolen er langtrukken. Fyldt med uengagerede lærere, der<br />
kun drømmer om <strong>næste</strong> kaffepause, og frikvarterer med samme jokes<br />
og samtaleemner som dagen forin<strong>den</strong>.<br />
22 23
Nanna Bugge
Dagen efter skænderiet med mine plejeforældre bliver <strong>jeg</strong> sat til at gøre<br />
rent. En indirekte straf for min grove opførsel. Den er hård, <strong>næste</strong>n på<br />
niveau med metoder som at rengøre toilettet med sin egen tandbørste.<br />
Opgaven består i, at stuen skal ryddes helt op og skrubbes og skures.<br />
Et job man kunne bruge hele livet på! Stuen er fyldt med legetøj, spil,<br />
blade og papirer. Bag sofaen kan der gemme sig de mest overraskende<br />
ting: æbleskrog, der er ved at danne kompost, strømper der stadig lugter<br />
surt, badedyr og en masse andet, man for længst troede, var gået<br />
tabt. Stuebordet flyder med regninger, regnskaber og papirer. Som det<br />
forventes, at <strong>jeg</strong> sætter på plads i et umuligt system. Hele stuen er ét<br />
stort kaos.<br />
Jeg starter på oprydningen og ved, at <strong>jeg</strong> umuligt vil kunne nå at<br />
blive færdig, før det er mørkt. Efter flere timers kamp med nullermænd<br />
i størrelser, <strong>jeg</strong> ikke troede mulige, når <strong>jeg</strong> til stuebordet. Jeg begynder<br />
langsomt at arbejde mig igennem rodet og sætte det i et system, Jytte<br />
<strong>har</strong> lavet, men aldrig bruger. Jeg er i gang med at sætte nogle papirer<br />
angående skat ind i arkivet, da mit blik falder på en mappe med et navn<br />
på. Mit navn. Jeg bladrer <strong>den</strong> hurtigt igennem. Det meste er ligegyldige<br />
oplysninger om, hvor <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> boet før, og hvorfor <strong>jeg</strong> flyttede. Men en<br />
ganske særlig oplysning får mit hjerte til at hamre. Min dåbsattest.<br />
Min far er ikke angivet, men min mors fulde navn står der. Louise Kam<br />
Biddle. Min mor. Et øjeblik står <strong>jeg</strong> som forstenet, så folder <strong>jeg</strong> papiret<br />
sammen, lægger det i min lomme og fortsætter rengøringen. Resten<br />
af dagen følges min krop og tanker ikke ad. Dagen efter sidder <strong>jeg</strong> i<br />
toget mod København. Ifølge krak.dk hedder kun ét menneske i landet<br />
Louise Kam Biddle. Min mor.<br />
Hun bor på Strandvejen nr. 17, som <strong>jeg</strong> finder ud af er et stort hvidt hus<br />
med en have på størrelse med Fælledparken. Til trods for at mine erfaringer<br />
som ejendomsmægler er ikke-eksisterende, er <strong>jeg</strong> rimelig sikker<br />
på, at husets værdi <strong>har</strong> passeret de otte millioner. På mange måder virker<br />
det koldt. Som om det ingen personlighed <strong>har</strong>, men <strong>jeg</strong> er sikker på,<br />
at in<strong>den</strong>for vil der være varmt. Jeg er i chok. Lige si<strong>den</strong> <strong>jeg</strong> var lille, <strong>har</strong><br />
<strong>jeg</strong> drømt om, hvordan min mor ville komme og hente mig. Hun ville<br />
dufte svagt af parfume og være utrolig smuk og selvfølgelig rig. Hun<br />
ville fortælle mig, at det hele var en fejl, og hvor lykkelig hun var for at<br />
have fundet mig. Senere ændrede kravene sig. Hverken pengene eller<br />
udseende betød længere noget. Bare hun ville have mig. Nu så det pludselig<br />
ud, som om min barndomsdrøm ville gå i opfyldelse. Men som <strong>jeg</strong><br />
står der foran <strong>den</strong> enorme låge, bliver <strong>jeg</strong> grebet af frygt. Hvad nu, hvis<br />
hun ikke vil have mig? Men samtidig er det hende, <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> manglet hele<br />
livet. Vi er beslægtede, det må være hos hende, <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> hjemme. Men<br />
hvordan fortæller man en fremmed person, at man er hendes datter?<br />
Jeg <strong>har</strong> altid forestillet mig genforeningen hen i retning af amerikanske<br />
film, men nu virker mine romantiske fantasier pludselig urealistiske.<br />
Jeg beslutter mig for at ringe til hende. Ideen om pludselig bare at dukke<br />
op foran hende tiltaler mig ikke længere. Jeg priser mig lykkelig for<br />
Kraks mange oplysninger, da <strong>jeg</strong> trykker nummeret og ringer op.<br />
”Det er Louise.”<br />
Stemmen lyder en anelse stresset, men køn. Jeg tager en dyb indånding<br />
og prøver at få styr på mit hjerte, der pludselig leger kanin i mit<br />
bryst.<br />
”Mit navn er Sani Nielsen. Jeg er din datter.” Or<strong>den</strong>e lyder forkert i<br />
min mund. Et øjeblik bliver der stille, og <strong>jeg</strong> når lige at blive bange for,<br />
om hun er gået i koma, da hun siger:<br />
”Hvornår er du født?” Stemmen lyder en anelse skarp. Kontrolleret<br />
og formel.<br />
”D. 4. juli 1994”. Endnu engang bliver der stille et øjeblik.<br />
”Vi kan mødes ... kl. 16.15 i kongens Have ved H.C. Andersens statue.<br />
Passer det dig?”<br />
26 27
”Øh jo, selvfølgelig.” Jeg smiler. Det hele føles så uvirkeligt! Jeg skal<br />
mødes med min mor!<br />
”Godt, vi ses.”<br />
Røret bliver lagt på, in<strong>den</strong> <strong>jeg</strong> når at svare. Indvendigt jubler <strong>jeg</strong>. Ganske<br />
vist lyder hun ikke som <strong>den</strong> mor, <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> skabt i mine drømme, men<br />
hvad havde <strong>jeg</strong> regnet med? At hun ville aflyse alt og komme løbende<br />
for at se mig? Hun <strong>har</strong> jo endnu ikke mødt mig. For hende er <strong>jeg</strong> stadig<br />
en fremmed, men ikke ret meget længere. Jeg ser på uret: Om tre timer<br />
og tyve minutter vil <strong>jeg</strong> møde hende. Min mor. De <strong>næste</strong> tre timer<br />
vandrer <strong>jeg</strong> rundt i København og spekulerer på alt det, <strong>jeg</strong> vil fortælle<br />
hende. Der er meget, vi skal have indhentet, men vi skal nok nå det. Jeg<br />
forestiller mig min plejefamilies ansigter, når <strong>jeg</strong> fortæller, at <strong>jeg</strong> skal<br />
flytte til Strandvejen. At <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> fundet min mor. At <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> fundet et<br />
hjem. Jeg sidder længe i kongens Have og venter. Så ser <strong>jeg</strong> hende. Hun<br />
er iført en hvid jakke, og det mørke hår bølger i vin<strong>den</strong>. Hun er køn.<br />
Ikke overvæl<strong>den</strong>de smuk og drømmeagtig. Men køn.<br />
Da hun kun er få meter fra mig, kan <strong>jeg</strong> se, at hun ligner mig. Øjnene,<br />
håret og <strong>den</strong> spidse hage er magen til mine. Jeg rejser mig og smiler<br />
nervøst til hende. Til min overraskelse gengælder hun ikke mit smil.<br />
”Hej, <strong>jeg</strong> er Sani,” siger <strong>jeg</strong> og ved ikke, hvad <strong>jeg</strong> skal gøre med mine<br />
hænder. Det virker forkert at give hånd til sin mor, men samtidig virker<br />
det forkert at kramme <strong>den</strong> fremmede kvinde, der ligner mig så meget.<br />
”Der er ingen grund til unødig snak.” Hun ser koldt på mig, og <strong>jeg</strong><br />
ved ikke, hvad <strong>jeg</strong> skal sige. Hvad mener hun?<br />
”Hvor meget skal du ha’?” Da hun ser forvirringen lyse ud af mit<br />
ansigt, forklarer hun kortfattet: ”Hvor meget skal <strong>jeg</strong> betale dig, for at<br />
du lover ikke at opsøge mig igen?”<br />
Skuffelsen breder sig i min krop, da budskabet trænger ind.<br />
”Jeg skal ikke have noget af dig ...” siger <strong>jeg</strong> og går, imens <strong>jeg</strong> føler<br />
mig som <strong>den</strong> største idiot. Man skulle tro, at <strong>jeg</strong> var blevet for gammel<br />
til at lide af en så ekstrem naivitet. Der var jo nok en grund til, at hun<br />
<strong>den</strong>gang anbragte mig på børnehjem. Jeg <strong>har</strong> bare været for tykpandet<br />
til at forstå det før nu.<br />
Regnen trommer mod togets tag. Det er blevet mørkt, og <strong>jeg</strong> ved, at<br />
mine plejeforældre vil være rasende, når <strong>jeg</strong> kommer hjem. Min drøm<br />
er knust, men <strong>jeg</strong> kan alligevel ikke lade være med at smile over dagens<br />
oplevelser. Kvin<strong>den</strong> var jo helt igennem usympatisk! Min barndoms<br />
drøm, der havde været som taget ud af en dårlig amerikansk feel-good<br />
film, havde taget en lidt uventet drejning: Den perfekte mor ville ikke<br />
engang kendes ved sit eget afkom. Jeg bliver helt ærgerlig over at være i<br />
familie med hende. Jeg håber min far <strong>har</strong> bidraget med nogle lidt bedre<br />
gener. Pludselig virker min plejefamilie ikke så forfærdelig. Dampbørn<br />
<strong>har</strong> i det mindste et hjerte. Jeg mangler stadig et hjem, et sted at høre<br />
til, men som <strong>jeg</strong> sidder der i toget og kigger ud på dråberne, der løber<br />
ned ad ru<strong>den</strong>, går det op for mig, hvor meget <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> taget fejl. Kun en<br />
person kan hjælpe mig. Jeg ser på spejlbilledet i ru<strong>den</strong>.<br />
Tora<br />
Sve<strong>den</strong> løb ned af kvin<strong>den</strong>s ansigt, men hun blev ved. Præcis som<br />
jordemoren havde bedt hende om. Krampagtigt knugede hun om <strong>den</strong><br />
gamle fiskers hånd. Ud over ham var kun jordemoren til stede. Smerten<br />
fik det til at suse for hendes ører. Hun skreg og skreg, men lige meget<br />
hjalp det. Barnet blev, hvor det var. Snart havde hun ikke flere kræfter<br />
tilbage. Ville hun være nødt til at lade sit eget liv for at skabe dette lille<br />
nye? U<strong>den</strong>for hylede vin<strong>den</strong>. Stormen havde raset hele dagen, og han<br />
var endnu ikke vendt hjem. Kvin<strong>den</strong> spændte kroppen og vidste, at hun<br />
28 29
ikke ville kunne mere. Det sidste, hun hørte, in<strong>den</strong> alt blev sort, var<br />
skriget fra en baby.<br />
Dette var starten på Tora Birklunds liv. To dage efter fødslen fandt<br />
man liget af hendes far skyllet op på stran<strong>den</strong>.<br />
Da Tora var fem, blev hun for første gang storesøster. Efterfølgende<br />
blev hun det tre gange mere. Tora undrede sig over, at ingen af hendes<br />
søskende havde nogen far. Om sin egen vidste hun kun, at han var død.<br />
Først mange år senere forstod hun, hvorfor folk lo hånligt, når hun<br />
fortalte, at hendes mor endnu engang var blevet gravid helt ved egen<br />
hjælp. De sigende blikke og skæve smil. Jo, alle vidste nok, hvordan<br />
Toras mor blev gravid.<br />
Årene gik, og Tora blev med ti<strong>den</strong> en køn, ung pige med smukke,<br />
mørke lokker og store brune øjne. Hun fik former og følte sig som en<br />
rigtig kvinde. Der gik da heller ikke længe, før hun forelskede sig hovedkulds<br />
i nabosønnen, Alfred Nielsen. Han var toogtyve, hun var<br />
sytten, og begge fandt de tillid og kærlighed i hinan<strong>den</strong>. Tit og ofte<br />
drømte de om at sejle væk. Se ver<strong>den</strong> sammen og til sidst bosætte sig<br />
på en øde ø. Kun med ham og hende som beboere. Men sådan skulle det<br />
ikke gå. På et sommermarked i august forelskede gårdejeren, Henrik<br />
Lauritsen sig hovedkulds i hende. Hans sidste kone var død i barselssengen,<br />
og han så kun de <strong>næste</strong>n tyve års aldersforskel som en fordel.<br />
Det gjorde Tora ikke. Hun havde lovet sig bort til Alfred og ville ingen<br />
an<strong>den</strong> mand have. Men moren satte sin vilje igennem, og fire måneder<br />
efter blev Tora og Henrik gift. Han gjorde hende hurtigt gravid, men<br />
Tora ønskede ikke barnet og fulgte derfor en gammel kones råd om at<br />
hoppe ned fra køkkenbordet, indtil barnet røg ud. Og det virkede! Hun<br />
tabte barnet tre måneder henne. Denne metode brugte hun flere gange<br />
i sit liv.<br />
En dag besluttede Tora sig for at gøre en ende på sine lidelser. Hun<br />
gik endnu en gang til <strong>den</strong> gamle kone og fik en speciel te kogt af giftige<br />
planter. Den serverede hun for Henrik med en kold cognac til. I flere<br />
timer lå han i kramper og fik en lang og pinefuld død, imens Tora så på<br />
og spiste popcorn. 50’erne var popcornenes tid. Tora var nu igen fri for<br />
ægteskabets pligter og valgte at rejse hjem til <strong>Fanø</strong>.<br />
Som 69-årig sad hun på sin veranda og lagde syvkabale, imens hun<br />
fik sig en lille én. Pludselig så hun en gammel mand gå hen ad stran<strong>den</strong><br />
sammen med sin hund, Bertram. Bertram kom løbende op til hende<br />
på verandaen og væltede hende ned af stolen. Den gamle mand kom<br />
straks løbende og hjalp hende op. Da deres blikke mødtes, genkendte<br />
de hinan<strong>den</strong>. De mange års adskillelse havde sat sit præg på både Tora<br />
og Alfred, men deres kærlighed havde ikke forandret sig. Kort tid efter<br />
giftede de sig og tilbragte ét langt lykkeligt år sammen. Det år, som<br />
Tora levede hele sit liv for. Så døde Alfred af en blodprop, mens han sad<br />
ved sin drejebænk. De <strong>næste</strong> toogtyve år levede Tora alene på <strong>Fanø</strong>.<br />
Hendes kærlighed til Alfred ophørte aldrig. Hun døde 92 år gammel,<br />
og de ligger nu side om side på Sønderho Kirkegård.<br />
30 31
Pernille Louise Langer, Esbjerg<br />
Stjerneskud<br />
Stjernerne kom, fordrev de onde ånder<br />
Det var klart<br />
Min ånde frøs til is<br />
Som en drøm<br />
Det skete pludseligt, nærmest som en eksplosion<br />
Et barnligt ønske<br />
Den stjerne var lille, og dog så stor<br />
En glø<strong>den</strong>de sol<br />
U<strong>den</strong> solen<br />
Ville skyerne herske, ingen til at kæmpe imod<br />
Ville grønne tagrør ikke glitre i det blæn<strong>den</strong>de lys<br />
Søen sort som helvede<br />
Ville ænder og fugle gemme sig for mørket<br />
Stilhed, ån<strong>den</strong>ød<br />
Horisonten ville dø, som et lys der slukkes<br />
Forførelsen<br />
Et træ fyldt af minder<br />
Stammens ringe tæller år<br />
Bla<strong>den</strong>e gemmer hvert et ord<br />
Et hav fyldt med historie<br />
Sandet gemmer på tabte liv<br />
Bølgerne kæmper for at besejre stilhe<strong>den</strong><br />
En klit skaber ly<br />
Stråene holder sammen<br />
Vin<strong>den</strong>s evige susen bliver ikke lukket ind<br />
En hede åben for eventyr<br />
Genkender alle sjæle<br />
Lyngens violet <strong>har</strong> sejret over alt det grønne<br />
En blø<strong>den</strong>de sol med sorger<br />
Månen er en trøstende ven<br />
Lyset bliver rødt og dagen går på hæld<br />
Love is all<br />
Året var 1914. Det var aften, og de fleste var gået til ro. I en lille bolig<br />
i Sønderho på <strong>Fanø</strong> kom en lille pige til ver<strong>den</strong>. Hun var yndig og lys.<br />
Præcis som hendes mor ønskede, at hun skulle være. Marensine var det<br />
perfekte navn til dette pigebarn, sagde præsten. Han havde altid ret.<br />
Han var en klog mand. I Den Almægtige Guds navn blev pigen døbt<br />
Marensine Thomsen i Sønderhos kirke.<br />
Præcis 17 år senere var <strong>den</strong> lille pige ikke længere en lille pige. Hun<br />
var ikke længere yndig, men bemærkelsesværdig smuk. Hendes tykke,<br />
lyse hår var snoet og bundet i en knude i nakken. Ofte plukkede hun en<br />
levende blomst og satte i venstre side af knu<strong>den</strong>. Hendes slanke skik-<br />
32 33
kelse var elegant med <strong>den</strong> smalle talje og de lange ben. Hun havde altid<br />
et let i svaj i ryggen, og hendes mave stak en smule frem. Det var kun<br />
pænt. Barmen var lille, ikke stor som hendes mors havde været. Hun<br />
hjalp til på kroen, og mæn<strong>den</strong>e nærmest flokkedes om hende, så snart<br />
de gjorde entré efter en lang arbejdsdag. De ville alle betjenes af dette<br />
kvindfolk, hvis øjne skinnede, som kun en stjerne kunne have efterlignet<br />
det. <strong>Når</strong> hun smilede, fik hun tre rynker ved hvert øje. Hendes tænder<br />
var hvide. Alle beundrede hendes skønhed og var betaget af hendes<br />
naturlige elegance. Denne unge kvinde var noget ganske særligt.<br />
Hun boede selv i det hus, forældrene havde bygget, da de blev gift.<br />
Det var det hus, hun var født i. Forældrene var på tragisk vis døde i en<br />
drukneulykke, og hun havde levet alene, si<strong>den</strong> hun var 14 år. Forældrenes<br />
død var et chok for <strong>den</strong> lille by, hvor de to omkomne på alle måder<br />
havde været meget værdsatte. De havde lagt stor flid og entusiasme<br />
i deres arbejde på kroen, som moderen styrede med hård hånd sammen<br />
med en an<strong>den</strong> kvinde fra Ottekanten. Faderen var skibsfører og<br />
hjalp til på kroen med regnskaber, når han var hjemme. Ingen troede,<br />
<strong>den</strong> unge pige kunne tackle sorgen, men det viste sig, at de tog fejl. Så<br />
grueligt endda. Hun voksede med opgaven, og huset forblev velholdt,<br />
plankeværket blev jævnligt malet, hun gik altid med velstrøgne klæder,<br />
og hvis man passerede om aftenen klokken kvart over fem, steg der<br />
altid en liflig duft af vellavet mad ud fra vinduet i køkkenet, der stod på<br />
hasp. Forundringen var stor blandt borgerne. Aldrig havde de set noget<br />
lignende.<br />
Da <strong>den</strong> unge pige blev 19 år, besluttede hun sig for at rejse væk. Hun<br />
ville opleve <strong>den</strong> store ver<strong>den</strong> og gøre sig de erfaringer, hun ikke kunne<br />
i sin lille fødeby. Hun tog med englandsfærgen, og som hun stod på<br />
dækket og skuede mod det åbne hav med sin nye kuffert i favnen, følte<br />
hun sig ung som aldrig før. Hun var fri og kunne endelig slå sig løs et<br />
sted, hvor ingen kendte hende.<br />
England var ikke, som hun havde forestillet sig. Der var fabrikker<br />
overalt. Os og mørke skyer gjorde luften diset og klistret, og hver gang<br />
hun tog en indånding, var hun bange for, at osen ville sætte sig fast i<br />
hendes hals og stoppe <strong>den</strong> til. Hun boede på et lejet værelse midt i London,<br />
og storbyen havde en stærk, nærmest skræmmende virkning på<br />
unge Marensine. Hun var vant til at være alene, men for første gang i<br />
sit liv følte hun sig ensom. Nok var der mange, der sendte hende lange<br />
blikke på ga<strong>den</strong>, og mænd på hendes alder, der piftede, når hun kom gående,<br />
men hun manglede det tætte fællesskab, der havde været i hjembyen.<br />
Hun havde hørt til der, men det var noget helt andet herovre,<br />
hvor der var så mange mennesker, at man sjæl<strong>den</strong>t mødte en på ga<strong>den</strong>,<br />
man kendte. Alligevel blev hun i byen. Hun havde lært af sin far, at man<br />
aldrig måtte give op. Stærk i troen var hun overbevist om, at det hele<br />
nok skulle falde på plads. Marensine fik arbejde som syerske på en lille<br />
systue midt i byen. Pengene var små, så arbejdet var tiltrængt. Selvom<br />
lønnen kun lige gav hende midler til at overleve hverdagen, nød hun at<br />
være på systuen. Her var der roligt, og de andre kvinder havde meget<br />
at berette. Marensine lyttede med stor opmærksomhed, hver gang de<br />
gamle kvinder fortalte, men opmærksomhe<strong>den</strong> var dog størst, når de<br />
fortalte kærlighedshistorier. Voldsomme historier, der beskrev kærlighe<strong>den</strong><br />
med unikke ord. Marensine længtes efter <strong>den</strong> ærlige kærlighed,<br />
hun aldrig før havde troet på. Som årene gik, blev længslen større og<br />
større.<br />
Hun så ham første gang, da han kom slentrende i <strong>den</strong> smalle gade<br />
med skomageren på højre side og de gule bygninger på <strong>den</strong> venstre.<br />
Hun havde ikke set ham før, men han var noget særligt. Det kunne<br />
hun se ved første øjekast. Han stak op i mæng<strong>den</strong>. Nok to meter høj.<br />
Han var iklædt blå bukser, der skinnede, når man så dem fra en helt<br />
bestemt vinkel. Hans strikkede sweater fik ham til at virke spinkel, som<br />
<strong>den</strong> hang på de smalle skuldre og slaskede. Der var tydeligt, at han var<br />
34 35
sømand. Hans kortklippede, mørke hår stod i kontrast til de blå øjne.<br />
Han var afslappet og galant på samme tid. Hun standsede brat op midt i<br />
mylderet af mennesker. Det samme gjorde han. De stod i en rum tid og<br />
stirrede på hinan<strong>den</strong> med stor ømhed og forbløffelse. Sådan var deres<br />
første møde, og det var starten på et langt og lykkeligt ægteskab med<br />
omtrent lige så meget li<strong>den</strong>skab, som der havde været første gang, de<br />
så sig selv spejlet i <strong>den</strong> an<strong>den</strong>. Ikke så mærkeligt, at de tog James' mellemnavn<br />
som deres sidste; Goodwin. Det gode vinder.<br />
Da de begge blev gamle og havde svært ved at følge med i det hektiske<br />
storbyliv, flyttede de til Sønderho. Tilbage til Marensines fødeby og de<br />
mange minder på godt og ondt. De ville ende deres dage i <strong>den</strong> lille by<br />
med havet som nærmeste nabo, og <strong>den</strong> friske luft skulle rense deres<br />
lunger. Der var dyb kærlighed imellem dem, indtil James trak vejret<br />
for sidste gang en varm sommeraften. Han døde glad og forelsket. Marensine<br />
bekæmpede <strong>den</strong> tunge sorg med sit lyse sind og sin oprigtige<br />
kærlighed. Hun vidste, at hun nok skulle se ham igen, når hendes dage<br />
nåede en ende.<br />
Den syvende april år 2000 blev Marensine fundet død på sin seng.<br />
Hendes hænder var foldede og hvilede på maven. Hun lå, som om hun<br />
sov. Det smil, hun havde om mun<strong>den</strong>, var det samme smil, som James<br />
havde haft to år tidligere, da han var taget bort. Hun kom til at dele<br />
grav med sin elskede ægtemand, og i gravstenens blanke overflade blev<br />
der indgraveret tre ord, som var stærkere end tusind andre: ”Love is<br />
all.”<br />
Sara Rejaye Gryestern, O<strong>den</strong>se<br />
Et træ på stran<strong>den</strong><br />
Jeg fandt et træ på stran<strong>den</strong>. Bla<strong>den</strong>e var faldet af, og træet var sat fast<br />
i en stendynge. Der var bundet tomme flasker, tang, sten og andet fast<br />
til grenene med reb. Jeg satte mig ind til træet. <strong>Når</strong> vin<strong>den</strong> kom, lavede<br />
flaskerne, tangen og stenene musik. Som klokker.<br />
Sofia<br />
Sofia skrev i sin logbog: ”14.45 gammel kvinde ligner gris.”<br />
”HEY!!”<br />
Sofia blev forskrækket og faldt fra sit træ ned på grusvejen. Den gamle<br />
grisedame kiggede ned på hende. Hun så endnu grimmere ud tæt på.<br />
Grisedamen samlede hendes logbog op fra jor<strong>den</strong> og læste, hvad hun<br />
havde <strong>skrevet</strong>. Så tog hun hårdt fat i Sofias krave og hev hende op at<br />
stå.<br />
”Sidder du og lurer på pæne folk, mens du skriver onde kommentarer<br />
om dem, din møgunge,” sagde grisedamen så vredt, at hendes hoved<br />
blev rødt, og hun kom til at ligne en gris endnu mere. ”Har din mor<br />
ikke fortalt dig, at du ikke må spionere?”<br />
”Jo, det var efter, at hun sagde, at <strong>jeg</strong> ikke måtte tale med fremmede,”<br />
råbte Sofia og bed grisedamen i hån<strong>den</strong>, så hun gav slip, og så løb Sofia<br />
hjem.<br />
36 37<br />
*<br />
”Et, to, et, to højre venstre sutsko.” Sofia sang remsen, mens hun gik i<br />
takt og prøvede ikke at ramme revnerne i fortovet. Hun tog armene ind<br />
i sin trøje, der føltes varm, så det så ud, som om hun ikke havde nogen<br />
arme. Folk kiggede nysgerrigt på pigen u<strong>den</strong> arme, der sang remser
højt, mens hun undgik alle revner i fortovet, og hun grinte for sig selv<br />
af menneskene, der kiggede så underligt.<br />
Hendes far arbejdede oppe i en høj skyskraber. Sofia kunne godt lide<br />
at være allerøverst oppe og lægge mærke til små underlige ting, der<br />
skete nede på jor<strong>den</strong>, som en mand, der tisser i en gyde, eller en kvinde,<br />
der lægger læbestift på, mens hun cykler. Men i dag skulle Sofia ikke<br />
allerøverst op. I dag skulle hun møde sin nye mor. Hun smilte glad ved<br />
tanken. Hun havde nok langt lyst hår og blå øjne, og hun gik nok i det<br />
smukkeste modetøj og smilte altid.<br />
Sofia tog elevatoren til sjette sal. Hun gik ind på sin fars kontor, der<br />
altid var rent og havde friske frugter. Hendes far krammede hende glad,<br />
og de tog af sted til frokost. Ude fra lignede restauranten et slot. Fire<br />
gyldne stjerner hang over <strong>den</strong> store port, et rødt tæppe førte ind til<br />
indgangen. Sofia havde aldrig set noget som <strong>den</strong> restaurant. Hun var<br />
måske rig? De gik langsomt ind, og Sofia måtte klemme sin fars hånd<br />
hårdt for ikke selv at løbe. Der var fyldt med mennesker, men Sofia<br />
vidste præcis, hvem hun skulle gå efter. Kvin<strong>den</strong> ved bord fem havde<br />
smukke, grønne øjne, blondt hår, der var sat op i en hestehale, hun<br />
havde en flot rød kjole på, og ved si<strong>den</strong> af sig havde hun en Gucci-taske.<br />
En rigtig mor. En rigtig mor. En rigtig mor.<br />
Hendes far satte sig ved bord syv. Det blonde hår var rigtigt, men<br />
alt andet var forkert. En mand rejste sig fra bordet og krammede hendes<br />
far. En mand bukkede sig ned til hende og gav hende en gave. En<br />
mand!? Sofie sagde ikke et ord, bevægede sig ikke, hun gad ikke engang<br />
åbne gaven. Resten af ugen kom man<strong>den</strong>, der hed Carsten, på besøg.<br />
*<br />
Det var et lille murstenshus med en have. Togturen havde været lang,<br />
men nu virkede det, som om ti<strong>den</strong> gik for hurtigt. Sofia trak en dyb<br />
indånding, og ringede på. Hun åbnede døren.<br />
Døren åbnede. Det samme uregerlige hår og de samme brune øjne<br />
som Sofia selv. Sofia kunne ikke holde op med at smile. Det var virkelig<br />
hende! Sofia talte u<strong>den</strong> rigtig at opdage det. Hun forklarede, hvem hun<br />
var, og hvorfor hun var kommet, og u<strong>den</strong> rigtig at vide, hvordan det<br />
skete, var hun i hendes stue og drak te.<br />
”Du <strong>har</strong> mine øjne,” sagde Susanne.<br />
”Ja ...”<br />
”Hvilken klasse går du i nu?”<br />
”Sjette. Jeg begynder snart i syvende.”<br />
”Er du god i skolen?”<br />
”Jeg er okay.”<br />
”Godt.”<br />
Tavshed.<br />
”Det er ret sent nu. Du når nok ikke toget. Har du et sted at sove?”<br />
”Nej.”<br />
Susanne tog sin pung op af lommen og gav Sofia fem hundrede kroner.<br />
”Der ligger et hotel lidt længere nede ad ga<strong>den</strong>. Skal <strong>jeg</strong> køre dig?”<br />
38 39
Rikke Sekkelund, Borup<br />
Gurli Grineflip<br />
Gurli Grineflip griner så meget, at ingen kan tage hende seriøst. De synes<br />
også, at det er latterligt, at hun drømmer om at blive politiker. Det<br />
er Gurli meget ked af. Hun vil vise, at hun er seriøs, og hun er så heldig,<br />
at hun bliver tilbudt et job som Pia Kjærsgaards sekretær.<br />
Hun starter på jobbet. Men Pia bliver irriteret over, at Gurli griner så<br />
meget, så hun siger, at Gurli skal lade være med at grine, ellers vil hun<br />
blive fyret.<br />
Gurli tager kampen op og går til et afgriningscenter. Det er en hård<br />
kamp, men hun klarer det og holder op med at grine. Pia er imponeret.<br />
Gurli beholder sit job og lærer meget af Pia om udlændinge, diskussioner<br />
osv.<br />
Pia forfremmer hende og foreslår, at hun stiller op til valg.<br />
Gurli bliver statsminister. Hun bliver så glad, at hun igen begynder at<br />
grine og bliver en elsket og glad statsminister. Hun fyrer Pia K.<br />
Min mor, mit liv<br />
Jeg drømte om mor igen i nat. Det var en dejlig drøm. Den samme<br />
dejlige drøm, <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> drømt hver nat, si<strong>den</strong> hun kom på hospitalet. Jeg<br />
savner hende. Min mor <strong>har</strong> fået konstateret kræft. Hun skal være i<br />
behandling noget tid. Hun <strong>har</strong> det godt nok, mere ved <strong>jeg</strong> ikke. Det er<br />
over en uge si<strong>den</strong>, <strong>jeg</strong> sidst besøgte hende. Min far besøger hende meget<br />
oftere, da hans arbejde ligger tæt på. Jeg <strong>har</strong> også en søster, der ser mor<br />
mere sjæl<strong>den</strong>t end <strong>jeg</strong>. Hun er på efterskole og <strong>har</strong> det også godt. Nogle<br />
gange, når vi alle tre er inde og besøge hende, græder vi alle sammen.<br />
Jeg kan ikke blive enig med mig selv om, hvorvidt det er glædestårer,<br />
eller triste tårer. Vi græder bare. Der er mange maskiner og apparater<br />
over det hele på hospitalet. Mor ser underlig træt ud, men hun er altid<br />
glad for at se os. Hun <strong>har</strong> en slange i næsen og en nål i hån<strong>den</strong> med et<br />
plaster over. <strong>Når</strong> <strong>jeg</strong> spørger, hvornår hun kommer hjem igen, får <strong>jeg</strong><br />
altid et uklart svar. De <strong>har</strong> altid et bud, men det bliver <strong>næste</strong>n hele ti<strong>den</strong><br />
udsat. Det gjorde det også, før hun blev flyttet til Rigshospitalet.<br />
40 41
Andreas Skyggebjerg, Hillerød<br />
Det lille legehus<br />
Jeg gik ind i det lille legehus. ”Det er helt nyt, at du bare ved det. Jeg<br />
<strong>har</strong> <strong>næste</strong>n lige fået det af min mor og min far,” sagde Sine. Det var<br />
fantastisk. Det lille vindue, det lille køleskab, <strong>den</strong> lille ovn og alt muligt<br />
andet. Alt var lige, som det skulle være. Alt var lige i min størrelse.<br />
Der var ikke længere noget, der var farligt og ikke noget ”Du må ikke<br />
røre ved <strong>den</strong> kniv, Bente!” eller ”Ikke hoppe ud af vinduet, Bente!” Nu<br />
kunne <strong>jeg</strong> gøre alt, hvad <strong>jeg</strong> ville. Jeg begyndte straks. Jeg tog hurtigt<br />
en minipizza, der havde ligget på et lille bord, og proppede <strong>den</strong> ind i<br />
ovnen. Så trykkede <strong>jeg</strong> på to knapper og ventede lidt. Nu tog <strong>jeg</strong> en lille<br />
tallerken frem fra et skab, åbnede ovnen og tog pizzaen ud. Så lagde <strong>jeg</strong><br />
<strong>den</strong> på tallerkenen og råbte: ”Så er der mad!” Sine kom ind og spurgte<br />
med det samme: ”Hvad skal vi have?”<br />
T.S.B. Jørgensen<br />
T.S.B. Jørgensen var en bager med store bageregenskaber. Han var <strong>den</strong><br />
rigeste i Sønderho og blærede sig rigtig meget med sine mange penge,<br />
men en dag kom der en an<strong>den</strong> bager i Sønderho, og fordi alle i Sønderho<br />
syntes, T.S.B. Jørgensen var for pralende og irriterende at høre på, begyndte<br />
de at købe brød hos <strong>den</strong> nye bager for at give T.S.B. en lærestreg.<br />
Det blev T.S.B. Jørgensen meget vred over, og hurtigt blev han uvenner<br />
med alle. En dag da han gik en tur for at klare sine tanker, krydsede<br />
hans vej <strong>den</strong> nye bager. Da <strong>den</strong> nye bager så ham, råbte han hånligt:<br />
”Tid til at lukke, T.S.B. Jørgensen! Nu styrer <strong>jeg</strong> bagerbranchen! Farvel,<br />
dumme mand! Farvel!”<br />
For hver dag der gik, blev T.S.B. Jørgensen stille og roligt mere sindssyg,<br />
og til sidst endte det galt. En nat gik han hen til <strong>den</strong> nye bager med<br />
en lang ske, han plejede at røre i dejen med. Morgenen efter blev <strong>den</strong><br />
nye bager fundet med halsen skåret halvt over, og det hoved der hang<br />
og dinglede i halsen manglede både øjne og tunge. Man kunne aldrig<br />
finde beviser for, at det var T.S.B. Jørgensen, der havde dræbt ham.<br />
Derfor var folk nødt til at købe brød hos ham igen. Allerede dagen efter<br />
dødsfaldet havde han lavet helt specielle og lækre boller, det så ud, som<br />
om de var med rosiner i, og blødt krymmel.<br />
T.S.B. Jørgensen blev fundet død d. 5/10 1953. Han havde begået selvmord<br />
ved at stikke en lang ske ind i hjertet på sig selv. På skaftet fandt<br />
man rester af størknet blod og dej. Tavshe<strong>den</strong> hænger stadig i luften<br />
over hans grav, og det virker, som om hans silhuet i ny og næ glider<br />
over <strong>den</strong> kolde gravsten om natten med <strong>den</strong> lange ske.<br />
42 43
Christina Olesen, <strong>Fanø</strong><br />
U<strong>den</strong> titel<br />
Jeg undveg ham og satte et hårdt stød ind i si<strong>den</strong> på ham. Han krympede<br />
sig af smerte. Jeg smilede for mig selv og plantede endnu et hårdt<br />
stød på hans skulder. Han mistede sin ellers perfekte balance og væltede<br />
bagover. Han rullede rundt på det våde græs, mens han holdt om<br />
sin skulder. Jeg bøjede mig ned mod ham og sagde:<br />
”Jeg vandt.”<br />
Han stoppede med at rulle rundt og kiggede på mig med et træt<br />
smil.<br />
”Ja, det gjorde du vel.”<br />
Jeg hjalp ham op, og vi gik tilfredse hjem.<br />
Vi øvede altid om morgenen ved solopgang. Vi havde fundet en lysning<br />
i skoven, som vi altid fægtede i. Vi havde trænet os selv op. Det<br />
var fedt at stå op om morgenen, før alt liv i byen begyndte, og så bare<br />
stå der og mærke <strong>den</strong> kølige luft mod ens sve<strong>den</strong>de overkrop. <strong>Når</strong> <strong>den</strong><br />
ene havde besejret <strong>den</strong> an<strong>den</strong>, gik vi hjem igen. Tim var god. Rigtig<br />
god. Han havde en perfekt balance, og han havde nogle hårde stød, der<br />
bare ramte plet, men han var ikke god til at undvige mine stød. Jeg var<br />
god til at undvige hans slag, og <strong>jeg</strong> var god til at plante et hårdt stød i<br />
ham, men min balance var dårlig. Han vandt <strong>næste</strong>n altid over mig, og<br />
det var pisseirriterende, men i dag var <strong>jeg</strong> heldig. Hver gang, han havde<br />
forsøgt at trænge igennem mit forsvar, havde <strong>jeg</strong> stoppet ham. Jeg smilede<br />
for mig selv, mens vi traskede af sted i det dugvåde morgengræs.<br />
En dag da Tim og <strong>jeg</strong> skulle sove sammen hjemme ved ham, fik han<br />
en idé. Vi havde altid kun fægtet med kæppe, men hans far havde to<br />
sværd hængende på væggen, og da Tim nævnte svær<strong>den</strong>e, gik der en<br />
vibration igennem mig, for <strong>jeg</strong> vidste godt, hvad han tænkte.<br />
Hans forældre var gået i seng, så vi listede ind i stuen. Jeg kiggede<br />
beundrende på svær<strong>den</strong>e, man kun lige kunne se omridset af i mørket.<br />
Tim tændte lyset, så vi bedre kunne se svær<strong>den</strong>e. Han tog en stol, så<br />
han kunne nå dem. Han tog det ene, gav mig det, og tog selv det an-<br />
det. Det føltes godt at have det i hån<strong>den</strong>. Sværdet skinnede i lyset, og<br />
<strong>jeg</strong> kunne se mit eget spejlbillede i det. Jeg smilede. Vi satte stolen på<br />
plads og slukkede lyset. Vi gik ind på hans værelse og stillede os klar til<br />
kamp. Vi kiggede hinan<strong>den</strong> dybt i øjnene, og så begyndte vi. Han var<br />
lynhurtig. Han satte tre hurtige angreb i gang, men <strong>jeg</strong> undveg. Vi slog<br />
ikke så hårdt, for det var ægte sværd. Han blev ved med at angribe mig,<br />
og <strong>jeg</strong> prøvede at forsvare mig, men det var svært. Han blev for hurtig,<br />
og <strong>jeg</strong> kunne ikke følge med. Til sidst satte han et hug ind og lavede en<br />
lille flænge i min overarm. Blodet flød ud over min arm og dryppede<br />
stille ned på det bløde gulvtæppe. Det sved, og <strong>jeg</strong> smilede. Det var fedt<br />
at mærke blodet løbe.<br />
”Bedst ud af tre?” spurgte <strong>jeg</strong>.<br />
”Du kan bare komme an!” sagde han.<br />
Så begyndte vi igen. Vi hoppede omkring og kæmpede længe, men<br />
igen vandt Tim. Han satte et langt snit ned ad min mave. Min nye trøje<br />
blev sprættet op, og blodet løb ud over tøjet. Jeg følte et raseri. Han<br />
havde flænset min nye trøje.<br />
”Nå, <strong>jeg</strong> vandt vist,” sagde han hånligt.<br />
Jeg greb hårdere om mit sværd og angreb ham med hurtige slag. Han<br />
parerede hurtigt, men lige pludselig tabte han sværdet. Han kiggede<br />
rædselsslagent på mig. Jeg smilede ondt og havde helt glemt, det var et<br />
rigtigt sværd og ikke bare en kæp. Jeg hamrede sværdet i hans mave.<br />
Jeg gav hurtigt slip på sværdet og mærkede tårerne fylde mine øjne.<br />
Han gik to skridt tilbage og kiggede på mig. Men så pludselig blev hans<br />
øjne tomme, og han faldt bagover. Jeg var følelsesløs. Alt kørte rundt<br />
for mig. Hele ver<strong>den</strong> vendte på hovedet. Blodet flød ud på gulvet og farvede<br />
hurtigt tæppet rødt. Jeg var svimmel og mærkede min aftensmad<br />
komme op igen.<br />
44 45
I skolen<br />
Jeg sad i skolen. Det var dødkedeligt. Mine veninder sad omkring mig<br />
og ventede på, at <strong>jeg</strong> skulle snakke om noget, vi kunne diskutere, men<br />
<strong>jeg</strong> vidste ikke rigtig, hvad <strong>jeg</strong> skulle sige. Men det ændredes straks, da<br />
Grimme Grethe gik hurtigt og sammenbøjet ind i vores klasse.<br />
Jeg smilede ondt og kiggede over på Grimme Grethe, der var ved at<br />
sætte sig ned.<br />
”Ej, se lige Grimme Grethes tøj!” sagde <strong>jeg</strong> så højt, at hele klassen<br />
kunne høre det. Mine veninder grinte og kommenterede højlydt Grethes<br />
alt for lange kjole og hendes fine røde sko. Jeg havde det fedt. Jeg<br />
bestemte, og der var ingen, der turde sige noget. Troede <strong>jeg</strong> – for i det<br />
samme rejste Susanne sig op og stillede sig foran os.<br />
”I er så åndssvage!” sagde hun. Alt blev stille i klassen. Ingen rørte<br />
sig.<br />
”Hvad sagde du?!” spurgte <strong>jeg</strong> og kneb mine øjne sammen.<br />
”I er barnlige og åndssvage, og alle hader jer!”<br />
”Ja, det er i det mindste ikke mig, der <strong>har</strong> bumser over hele fjæset!”<br />
hvæsede <strong>jeg</strong> fornærmet, og alle mine veninder grinte.<br />
Jeg kunne se tårerne i Susannes øjne, og hun løb ud af klassen. Alt<br />
var som normalt igen. Det var mig, der bestemte her.<br />
Mathilde Kjær, Virum<br />
De var røde<br />
Det første, <strong>jeg</strong> lagde mærke til ved hende, var hendes ben. De var røde.<br />
Jeg kunne slet ikke forestille mig, hvad hun havde lavet med de ben.<br />
Hun fangede mig i at kigge på dem, og mit ansigt blev rødt. Næsten<br />
ligesom hendes ben. Jeg kiggede ned i skødet og pillede ved min neglerod.<br />
Jeg pillede altid ved mine neglerødder. Og <strong>jeg</strong> stoppede ikke, før de<br />
var helt væk. Det endte for det meste med, at <strong>jeg</strong> blødte, og skulle have<br />
plaster på. Jeg kiggede forsigtigt på hende igen. Hun sad for sig selv<br />
henne på bænken. I skødet lå en lille notesbog med marineblåt omslag.<br />
Hun holdt om bogen med <strong>den</strong> ene hånd, som var det en skat. I <strong>den</strong> an<strong>den</strong><br />
havde hun en blyant, der ihærdigt bevægede sig over papiret. Hun<br />
havde shorts på, og hendes ben var røde.<br />
Gad vide, hvad hun skrev i sin marineblå notesbog? Jeg var på <strong>den</strong> an<strong>den</strong><br />
side. Altså af stien. Mine skuldre var ømme. Jeg havde siddet her<br />
længe. Mit snørebånd var gået op, og det flagrede i vin<strong>den</strong> som en lang<br />
vimpel. Nu kiggede hun op igen. Hun havde et gennemborende blik,<br />
som <strong>jeg</strong> ikke helt forstod. Jeg kunne ikke gennemskue, om hun ville<br />
have mig til at gå. Et smil lå på lur i hendes ansigt. Ikke tydeligt, det sad<br />
lige i mundvigen og gav et spil i hendes øjne.<br />
46 47
Line Andersen, Næstved<br />
Gid han snart tager af sted igen<br />
Jeg sad i det gamle skab endnu engang, med hænderne for ørene og<br />
lukkede øjne, <strong>jeg</strong> ville ikke høre det, <strong>jeg</strong> ville ikke! Men skrigende lød<br />
så højt, at <strong>jeg</strong> alligevel hørte det.<br />
Mor skreg, hun blev ved med at skrige ude fra køkkenet, <strong>jeg</strong> håbede<br />
ikke, at det gjorde for ondt. Da <strong>jeg</strong> endelig fik modet til at spørge ”Mor,<br />
hvorfor får far dig til at skrige?” svarede hun med et vemodigt smil,<br />
”Far blev lidt sur, det er okay nu, lille skat.”<br />
Jeg lister ikke mere ud i køkkenet, når de kommer op at skændes, <strong>jeg</strong><br />
kan ikke lide at se det. At se mor, som jamrer af smerte, når far klapper<br />
hende, så det efterlader blå mærker.<br />
Far er sjæl<strong>den</strong>t hjemme, mor fortalte mig engang, at han er soldat<br />
og leger med vandpistoler. Inderst inde ved <strong>jeg</strong> godt, at det ikke er helt<br />
sandt.<br />
Jeg så engang, at mor sad og så nyhederne i fjernsynet. Hun græd.<br />
Nogle mennesker i grønne, plettede uniformer sprang en landsby i luften.<br />
Bomber kalder de dem vist.<br />
Far kom hjem lang tid efter. Han rodede op i mit lyse hår og sagde<br />
”Davs, skat.” Så smed han sig på sofaen, hvorefter han råbte, at mor<br />
skulle hente ham noget kaffe.<br />
Ikke et eneste lille kram gav han hende, dog lagde <strong>jeg</strong> mærke til, at<br />
hun havde fået nogle nye blå mærker på halsen <strong>næste</strong> morgen.<br />
Jeg åbnede mine øjne og spidsede ører, jo der var blevet stille nu.<br />
Jeg åbnede skabslågen og krøb tilbage i min seng. Jeg lagde mit hoved<br />
på pu<strong>den</strong> og krammede min brune Teddybjørn. Jeg håber på, at far<br />
snart vil tage af sted igen og lege soldat. For han gør mor ked af det.<br />
48<br />
Lad mig blive<br />
Jeg gik ned ad <strong>den</strong> ensomme gade, nogle af kroerne var lukket ned,<br />
sommerperio<strong>den</strong> var slut, der kom ikke mennesker langvejs fra på <strong>den</strong>ne<br />
årstid. Gamle Hans Christian sagde forle<strong>den</strong>, at der ikke ville gå<br />
mere end et par måneder, før <strong>den</strong> første sne ville falde.<br />
Jeg havde haft en aftale med Simon om at bygge en snekælk i år, så<br />
vi kunne kælke ned af de højeste bakker til vinter. Men Simon havde<br />
været en af de forsvundne.<br />
Det var heldigt, at <strong>jeg</strong> overhovedet måtte gå ud i dag.<br />
”Hej med dig, Marinus!” Fru Thomsen stod sammen med sin lille<br />
datter, ovre på <strong>den</strong> an<strong>den</strong> side af <strong>den</strong> lille gågade. De smuttede over til<br />
mig, Mira som <strong>den</strong> lille pige hed, gemte sig bag sin mor. Hendes små,<br />
blå øjne tittede frem bag hendes mors kjole.<br />
Jeg satte mig på hug.<br />
”Hej med dig, Mira,” hilste <strong>jeg</strong> og smilte til <strong>den</strong> lille pige. Hun kiggede<br />
på mig med et stort smil, så man rigtig kunne se hendes små<br />
smilehuller. Da hun kom lidt nærmere, vinkede hun til mig. Det var<br />
en kold dag, så hun var iført en stor strikket hue, som <strong>næste</strong>n gemte<br />
hendes lyse skinnende krøller. Kul<strong>den</strong> havde farvet hendes æblekinder<br />
røde. Hun var nu en sød lille en, syntes <strong>jeg</strong>.<br />
Fru Thomsen så sig omkring.<br />
”Hvad laver du egentlig herude alene? Du burde ikke være alene i<br />
disse mørke tider.” Da hun sagde det, så hun op mod de mørke skyer,<br />
som om det var deres skyld, at syv børn var forsvundet sporløst.<br />
Jeg overvejede, hvad <strong>jeg</strong> skulle sige, hun havde ret, <strong>jeg</strong> kunne blive<br />
<strong>den</strong> <strong>næste</strong> som forsvandt, risikoen var der.<br />
”Jeg trængte til noget frisk luft, og min mor sagde, at <strong>jeg</strong> godt måtte<br />
gå en lille tur, bare <strong>jeg</strong> ikke gik for langt væk,” svarede <strong>jeg</strong> så og kløede<br />
mig en gang i håret.<br />
Hun smilte varmt til mig, det fik hende til at se yngre ud.<br />
”Bare du passer på dig selv, min ven,” sagde hun og fortsatte, ”vi må<br />
49
Line Andersen
hellere gå hjem, der skal jo også mad på bordet en lørdag aften. For resten,<br />
dejligt at se dig, Marinus! Kom, Mira.”<br />
Jeg vinkede til <strong>den</strong> lille pige. Hun kluklo og vinkede tilbage, hun<br />
skyndte sig efter sin mor.<br />
Vejen snoede sig bredt. På hver side lå der huse, nogle af dem kom der<br />
allerede røg ud af, folk måtte have tændt op i kaminerne. Mørket var<br />
også ved at falde på. Jeg havde været væk for længe. Det fandt <strong>jeg</strong> ud af,<br />
da mor kom stormende ud af huset, hun så helt lettet ud, da hun trak<br />
mig ind i sin favn og knugede mig tæt.<br />
”Hvor gjorde du mig dog bange, kære dreng,” hviskede hun og blev<br />
ved med at knuge mig tæt.<br />
Jeg trak mig væk fra hende.<br />
”Du kan være helt rolig, mor, <strong>jeg</strong> glemte bare ti<strong>den</strong>,” svarede <strong>jeg</strong> og<br />
smilte til hende. Det gjorde hende ikke i bedre humør.<br />
”Tænk hvis du også forsvandt, <strong>jeg</strong> ville ikke kunne tilgive mig selv,<br />
du må vide, Marinus, <strong>jeg</strong> tror ikke, at de børn kommer tilbage igen. De<br />
første forsvandt for over 3 måneder si<strong>den</strong>. Hvad der end hændt dem, er<br />
de ikke kommet hjem. Vi er nødt til at passe på hinan<strong>den</strong>, lille skat.”<br />
Den første sne faldt <strong>den</strong> 14. september 1943. Gamle Hans Christians<br />
teori holdt <strong>næste</strong>n stik. Der var gået 2 måneder, si<strong>den</strong> <strong>den</strong> sidste forsvin<strong>den</strong>,<br />
og roen var igen begyndt at sænke sig over vores landsby. Men<br />
desværre holdt roen ikke længe, en ny forsvin<strong>den</strong>. Det var min. Det var<br />
<strong>den</strong> 19. september 1943.<br />
Christina Dahl Andersen, Nibe<br />
Jonas<br />
Jeg hørte bilen køre ud af indkørslen. Jeg var alene hjemme. Far var<br />
nemlig heller ikke hjemme. Jeg havde aldrig prøvet at være alene hjemme<br />
før. Far havde altid sagt, at det var <strong>jeg</strong> for lille til. Men mor skulle<br />
køre, sagde hun. Hvorfor skulle hun det? Kunne hun ikke selv vælge?<br />
Hun var jo voksen. Der var heller ikke nogen børnepasser til mig. Vores<br />
nabo, Gamle Grethe, skulle have gæster. Det var <strong>jeg</strong> glad for. Gamle<br />
Grethe stinker nemlig altid af sæbe. Og så <strong>har</strong> hun sådan nogle små<br />
tynde fingre og en stor fed vorte på næsen. Jeg <strong>har</strong> altid været sikker på,<br />
at hun er en heks, ligesom hende der fra Hans og Grethe. Sådan en der<br />
koger små børn og spiser dem. Da <strong>jeg</strong> engang fortalte det til mor, sagde<br />
hun, at <strong>jeg</strong> skulle lade være med at få sådan nogle skøre ideer, og i stedet<br />
lave noget fornuftigt. Men <strong>jeg</strong> er altså SIKKER på, at Gamle Grethe er<br />
en heks. Selv om hun måske ikke spiser børn. Men hun er altså en heks.<br />
Hvor kommer vorten ellers fra? Men altså var der ikke nogen børnepasser.<br />
Så mor satte nogle rugbrødsmadder ind i køleskabet og sagde,<br />
at dem måtte <strong>jeg</strong> tage, når <strong>jeg</strong> blev sulten. Hun sagde også, at <strong>jeg</strong> skulle<br />
opføre mig pænt, og hvis der skete noget så skulle <strong>jeg</strong> gå over til Gamle<br />
Grethe og få hende til at ringe til mor. Jeg spurgte mor om Grethe (mor<br />
vil ikke have, at <strong>jeg</strong> kalder Grethe Gamle Grethe, så <strong>jeg</strong> TÆNKER det<br />
kun) ikke havde gæster. Mor sagde, at det var lige meget, hvis nu der<br />
skulle ske noget rigtigt slemt. Men hvor slemt skal noget være for at<br />
være RIGTIGT slemt? Men altså, efter at have sagt en hel masse, som<br />
<strong>jeg</strong> ikke kan huske, gik hun ud til bilen. Og så kørte hun jo. Så var <strong>jeg</strong><br />
alene hjemme. Jeg kedede mig lige med det samme. Jeg ville have set<br />
noget fjernsyn, men der var kun ”Nyheder på Tegnsprog”. Hvorfor på<br />
tegnsprog? Hvorfor ikke ”Nyheder på Dansk Sprog”? Dansk sprog er<br />
jo det nemmeste sprog i ver<strong>den</strong>. Jeg forstår ikke, hvorfor de andre lande<br />
i ver<strong>den</strong> ikke også snakker dansk. Det er jo meget nemmere at forstå.<br />
Hvis <strong>jeg</strong> var født i et andet land, ville <strong>jeg</strong> godt nok være ked af det. Jeg<br />
ville jo ikke kunne forstå noget som helst af, hvad der blev sagt. Men<br />
52 53
måske ville det være en god ting, for så ville <strong>jeg</strong> jo ikke kunne forstå, når<br />
de voksne skældte ud. Men så ville <strong>jeg</strong> heller aldrig kunne se fjernsyn igen,<br />
for så ville de snakke et mærkeligt sprog i fjernsynet hele ti<strong>den</strong>. Så vil <strong>jeg</strong><br />
hellere skældes ud. Men altså, <strong>jeg</strong> kedede mig lige med det vuns efter, at<br />
<strong>jeg</strong> fandt ud af det. Det regnede nemlig u<strong>den</strong>for, så <strong>jeg</strong> gad ikke gå ud at<br />
lege. Så skulle <strong>jeg</strong> have regntøj på. Jeg kunne lade være med at tage det<br />
på, men mor havde lovet, at hvis <strong>jeg</strong> havde opført mig pænt, når hun kom<br />
hjem, ville hun give mig en slikkepind, og <strong>jeg</strong> kan altså rigtig godt lide<br />
slikkepinde. Så <strong>jeg</strong> prøvede at spille et spil, men der var ingen spil, der var<br />
sjove at spille, når man var alene. Jeg havde ikke lyst til at lave noget andet,<br />
så <strong>jeg</strong> kedede mig helt vildt. Far plejede altid at have så mange gode ideer<br />
til, hvad <strong>jeg</strong> skulle lave, når <strong>jeg</strong> begyndte at kede mig, men han var jo ikke<br />
hjemme. Derfor tog <strong>jeg</strong> rugbrødsmadderne i køleskabet og begyndte at<br />
spise dem, selv om mor egentlig havde sagt, at de skulle gemmes til aften.<br />
Men <strong>jeg</strong> var jo kun et barn, hvordan skulle <strong>jeg</strong> kunne vide, hvornår det<br />
var aften? Og hun kunne jo ikke se, hvornår <strong>jeg</strong> havde spist dem. Så <strong>jeg</strong><br />
spiste altså rugbrødsmadderne. Det var alligevel meget sejt at være alene<br />
hjemme, selv om <strong>jeg</strong> kedede mig lidt. Far skulle bare se, <strong>jeg</strong> var slet ikke<br />
lille. Hvorfor skulle de voksne også altid kalde mig lille? Jeg var slet ikke<br />
lille, <strong>jeg</strong> var en stor dreng! Det var bare dem, der var oldgamle! Lige da <strong>jeg</strong><br />
begyndte på <strong>den</strong> sidste rugbrødsmad, begyndte det at tordne og lyne u<strong>den</strong>for.<br />
Min far siger tit ”Tor<strong>den</strong> og lynild”, men det tordner aldrig, når han<br />
siger det. Og hvad er lynild egentlig? Det brænder jo ikke, når det tordner.<br />
Jeg spurgte ham engang, hvad det betød, og han sagde, at det var en pæn<br />
måde at bande på. Jeg synes også ”for katten” er en pæn måde at bande på,<br />
men når <strong>jeg</strong> siger det, siger mor, at <strong>jeg</strong> ikke må snakke så grimt. Voksne<br />
må gøre alt, men børn må aldrig. Statsministeren er også en voksen, og<br />
dronningen er også. Der er aldrig nogen konger og dronninger, som er<br />
børn. Det er snyd, synes <strong>jeg</strong>. Da <strong>jeg</strong> var færdig med at spise, satte <strong>jeg</strong> min<br />
tallerken i køkkenet. Det plejer <strong>jeg</strong> ikke at gøre, men <strong>jeg</strong> måtte jo være<br />
sikker på at få <strong>den</strong> slikkepind, som mor havde lovet mig. Lige da <strong>jeg</strong><br />
satte tallerkenen fra mig, lød der et koloenormt brag, og så forsvandt<br />
ALT lyset. Der kom stadig lidt lys ind ad vinduet, men det hele var så<br />
mørkt. Det var slet ikke spor sjovt. Jeg var ikke bange, men huset var<br />
stadigvæk uhyggeligt, og <strong>jeg</strong> savnede mor en lille bitte smule. Tobias,<br />
som er et halvt år yngre end mig, fortalte mig engang, at det spøger,<br />
når det er mørkt. Jeg fortalte det til mor, og hun sagde, at det bare var<br />
en skrøne. Jeg <strong>har</strong> aldrig fundet ud af, hvad en skrøne er, men <strong>jeg</strong> ville<br />
hellere være på <strong>den</strong> sikre side, hvis det nu betød, at der er spøgelser, når<br />
det er mørkt. Jeg kan nemlig ikke lide spøgelser. De er det eneste, <strong>jeg</strong><br />
er bange for, med undtagelse af slanger. Jeg kan heller ikke lide slanger.<br />
Hvad nu hvis de bider en, og man ikke ved det? Min bedstemor blev<br />
engang bidt af en slange, men hun vidste det ikke, før hun blev rigtig<br />
dårlig og tog til lægen. Hun fortalte mig, at hun havde været død, hvis<br />
det ikke var for lægen. Det ville være en ret træls død, hvis man bare<br />
døde u<strong>den</strong> at vide af hvad. Så vil <strong>jeg</strong> hellere dø i slåskamp med en tiger<br />
eller en løve. Spøgelser er bare skræmmende. De er jo døde, og man ved<br />
aldrig, hvornår de kommer. De kommer bare. Men <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> ikke en rigtig<br />
grund til at være bange for dem. Min bedstemor siger også, at alle<br />
<strong>har</strong> en grund til alt. Men <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> altså virkelig ikke en grund. Spøgelser<br />
er bare uhyggelige. Basta. Men altså, fordi <strong>jeg</strong> hellere ville være på <strong>den</strong><br />
sikre side (Mor siger også altid, at det er bedst at være på <strong>den</strong> sikre side)<br />
så skyndte <strong>jeg</strong> mig over til Gamle Grethe. Jeg var stadig ikke helt sikker<br />
på, hvad noget ”rigtig slemt” er, men mon ikke at alt lyset går ud i hvert<br />
fald er <strong>næste</strong>n ”rigtig slemt”. Da <strong>jeg</strong> kom derover, var Grethes gæster<br />
stadig ikke kommet, men hun var ved at lave en masse mad. Blandt<br />
andet var hun ved at lave suppe. Jeg forstår ikke, hvorfor mor ikke tror<br />
på mig, når <strong>jeg</strong> siger Grethe er en heks. Man skal altså ikke være særlig<br />
klog for at finde ud af det. Men måske er børn bare klogere end voksne.<br />
Det er <strong>jeg</strong> faktisk <strong>næste</strong>n sikker på. Ligesom da <strong>jeg</strong> sagde, at risengrø-<br />
54 55
<strong>den</strong>, som vi fik til aftensmad, smagte enormt godt, og far spurgte hvad<br />
det var, <strong>jeg</strong> sagde. Det skal der jo ikke et geni til at finde ud af. Det<br />
kan måske godt have været, fordi <strong>jeg</strong> snakkede med mad i mun<strong>den</strong> <strong>den</strong><br />
aften, men der var også <strong>den</strong>gang, vi var ude hos Faster Helga, som er<br />
maler og som viste os et maleri, som hun lige havde malet og solgt for<br />
en masse penge. Far spurgte, hvad det var, det skulle forestille. Jeg blev<br />
nødt til at forklare ham det. Det var altså nemt at se, at det var en blå<br />
elefant. Men altså, Grethe ringede til min mor, men mor kunne ikke<br />
komme lige med det samme, så <strong>jeg</strong> måtte blive ovre hos Grethe, selv<br />
om gæsterne kom, mens <strong>jeg</strong> var der. De sagde alle sammen, at <strong>jeg</strong> var<br />
en sød lille dreng. Jeg er altså ikke sød! Og heller ikke helt lille. Men<br />
måske lille nok til ikke at være alene hjemme.<br />
Sandra Lin Nielsen, Haslev<br />
Ved mit vindue<br />
Der roder lidt. Sådan er det bare, for sådan kan <strong>jeg</strong> godt lide det. Det<br />
store vindue midt i væggen tillader det efterhån<strong>den</strong> sparsomme efterårslys<br />
at sive ind. Men aldrig noget skidt. Nogle gange, når vinduet står<br />
på klem, lytter <strong>jeg</strong> til larmen fra resten af byen. Så stille udadtil, men<br />
offer for mange forbrydelser. Heldigvis kan <strong>jeg</strong> ikke se eller høre dem<br />
fra mit vindue. Det lukker kun de positive ting ind til mig. Aldrig noget<br />
skidt. Det blege lys, <strong>den</strong> kolde morgenfrost, fuglesang. Jeg kigger ud i<br />
haven, der altid er grøn. Kigger på de små guldfisk i havedammen. Og<br />
på duen, der er ved at flyve ind i det store æbletræ. Mit vindue lader<br />
mig kun se de gode ting. Men aldrig noget skidt.<br />
Katrine<br />
Jeg <strong>har</strong> været død i 1000 år og levet 2 eller 3.<br />
Altså, det vil sige, det <strong>har</strong> <strong>jeg</strong> jo selvfølgelig ikke, der er bare ikke andre<br />
måder at forklare det på. Jeg husker kun svagt de sidste 5-6 år, som en<br />
tåget passage, fra de mindre klasser til gymnasiet.<br />
Da hun trådte ind ad døren, så <strong>jeg</strong> op, ligesom <strong>jeg</strong> plejede. Uinteresseret.<br />
En ny pige. Ikke noget at råbe hurra for.<br />
Men da hun satte sig på pladsen ved si<strong>den</strong> af mig, og <strong>jeg</strong> så hende<br />
i øjnene og rakte hende hån<strong>den</strong> og præsenterede mig selv, kunne <strong>jeg</strong><br />
mærke noget.<br />
Det føltes som om nogen havde stoppet en sæk levende sommerfugle<br />
ned i min mave. Hun smilede tilbage, helt roligt.<br />
”Katrine,” havde hun sagt.<br />
Og <strong>jeg</strong> var vågnet fra de 1000 års søvn.<br />
56 57
Katrine. Jeg tænkte aldrig på Jakob eller Andreas, når <strong>jeg</strong> var i skole,<br />
men Katrine sad lige ved si<strong>den</strong> af mig. Hendes spillende grønne øjne<br />
var smukke. Hun smilede altid, når <strong>jeg</strong> rodede op i mit lange lyse hår.<br />
Så rødmede <strong>jeg</strong>.<br />
Men når <strong>jeg</strong> cyklede hjem på min gamle, knirkende cykel havde <strong>jeg</strong> det,<br />
som om <strong>jeg</strong> havde noget giftigt i maven. Noget der dræbte alle sommerfuglene.<br />
En pige ved navn Katrine.<br />
En pige ved navn Katrine.<br />
Jeg havde mærket sommerfuglene før, men kun med drenge.<br />
En pige.<br />
Hvad var det her? Var det normalt?<br />
Selvfølgelig var det normalt. Men det vidste <strong>jeg</strong> ikke <strong>den</strong>gang.<br />
Efterhån<strong>den</strong> kom vi i snak og ses stadig hver dag.<br />
Det er længe si<strong>den</strong>, Katrine startede, nu. Vi er tæt knyttede. Men for<br />
hende vil <strong>jeg</strong> nok aldrig blive andet og mere end ”Miriam, <strong>den</strong> gode<br />
veninde”.<br />
Hver dag går <strong>jeg</strong> og håber, at hende og Anders slår op.<br />
Fuck Anders.<br />
Fuck mig.<br />
Bare fuck det hele.<br />
Nina Panduro Larsen, Nyborg<br />
58 59<br />
Tal<br />
9. 10. 1875<br />
7, 9, 13<br />
22. 11. 1957<br />
Børnehaven<br />
Vi skulle tegne i børnehaven i dag. Det kan <strong>jeg</strong> godt li’. De andre børn<br />
tegner det samme som mig. Og det gør de tit. Mor siger, det er, fordi<br />
de synes, <strong>jeg</strong> tegner noget flot - det tror <strong>jeg</strong> ikke det er. Engang tegnede<br />
<strong>jeg</strong> en gravko, der kørte en prinsesse lige midt over, så hun blev delt i<br />
to. Hjertet og lungerne og tarmene faldt ud af hende, og der var blod ud<br />
over det hele. Det syntes de voksne ikke var så flot. Og da <strong>jeg</strong> så tegnede<br />
en gammel mand der hang i et reb, tog de <strong>den</strong> fra mig og smed <strong>den</strong> ud.<br />
De sagde <strong>jeg</strong> ikke måtte tegne sådan noget makabert noget. Jeg forstår<br />
ikke det ord – makabert. Man<strong>den</strong> hang jo kun i rebet fordi han ville<br />
hejses op, så kan kunne se, hvad der var på <strong>den</strong> an<strong>den</strong> side af slottet.<br />
Så <strong>jeg</strong> tegner ikke længere man<strong>den</strong>. Eller prinsessen. Nu tegner <strong>jeg</strong><br />
regnbuer og blomster og solen. De voksne er glade, og mor hænger<br />
tegningerne op på køleskabet. Men <strong>jeg</strong> synes ikke, det er sjovt at tegne<br />
mere. Og de andre børn i børnehaven tegner ikke længere efter mig.
Drengen og præsten<br />
En ung dreng står foran en lukket port. Han kigger sig over skulderen<br />
- banker på porten. Sukker.<br />
DRENG: Hallo? Er du der?<br />
En præst står bag drengen med en bibel i hån<strong>den</strong>, løftet op over hovedet.<br />
Han er iført stribet nattøj, men med præstekrave om halsen.<br />
PRÆST: Hvad laver du her, din slyngel? Er det dig, der <strong>har</strong> væltet gravstenen<br />
sidste lørdag?!<br />
Drengen vender sig forskrækket om, stirrer på præsten.<br />
DRENG: Nej!<br />
Præsten tager tre hurtige skridt hen mod drengen, som er betydeligt<br />
højere end ham selv, og stirrer tilbage.<br />
PRÆST, hvisker: Hvad laver du så her?<br />
DRENG: Ingenting ... Du ved ... taler med Gud.<br />
PRÆST: Sikke noget pjat! Han findes ikke.<br />
DRENG: Næ, det gør han vel ikke. Men du er en præst, du skal da tro<br />
på Gud?<br />
PRÆST: Jeg ved det godt ... Men ... Det er alt sammen lige meget nu!<br />
Præsten stryger let kraven med højre hånd. Biblen i <strong>den</strong> an<strong>den</strong> hånd<br />
sænker sig.<br />
DRENG: Kan du lukke mig ind?<br />
Præsten er stadig meget optaget af kraven.<br />
PRÆST, mumler: Jeg <strong>har</strong> en nøgle ... Men hvad skal du derinde?<br />
DRENG: Jeg skal bare lige ... se noget.<br />
Præsten slipper kraven brat og taler hurtigt.<br />
PRÆST: Jeg stoler ikke på dig.<br />
DRENG: Jeg <strong>har</strong> brug for din hjælp.<br />
PRÆST: Jeg ejer ikke <strong>næste</strong>kærlighed.<br />
DRENG: Vil du ikke nok hjælpe mig? Jeg <strong>har</strong> så mange spørgsmål.<br />
PRÆST: Jeg vil svare på ét af dine spørgsmål.<br />
Tavshed<br />
DRENG: Hvad er der bag porten ... til himmerig?<br />
PRÆST: Tag nøglen, så skal du se.<br />
60 61
Tom byrde<br />
På en øde slagmark omgivet af døde træer og udbrændte marker og<br />
sten, på de marker, ser du et gammelt hus. Nedslidt og ensomt – som<br />
et efterladt og knust hjerte, ligger det og sørger. Du er nysgerrig og går<br />
ind i hjertet; her er tomt. Alt er rippet, det forstår du, for da du føler<br />
trang til at give et skrig fra dig, giver det ekko i de fire kamre. Ly<strong>den</strong><br />
ligefrem kastes tilbage, men nu med en rædsel, der beder om din opmærksomhed.<br />
Du går ind i første kammer; føler straks hadet. Dets voldsomhed rammer<br />
dig som en lussing u<strong>den</strong> grund og sender dig på flugt videre.<br />
Du træder ind i andet kammer; smager ufrivilligt en tung sky af rust.<br />
Ikke <strong>den</strong> slags som på din gamle cykel, men rust som i blod, der pibler<br />
frem fra en pludselig nødudgang på din højre arm. Du må videre.<br />
Du når ind i tredje kammer; lugter stærk spiritus. Det brænder i din<br />
næse – river og flår, som prøvede det at lokke dig til at kradse din egen<br />
næse af. En ukendt kraft trækker dig endnu en gang videre.<br />
Du kommer til fjerde kammer; ser sandhe<strong>den</strong>. Du spærrer øjnene<br />
op, for foran dig står en gammel mand med en fin vinflaske i hån<strong>den</strong>.<br />
Han hugger <strong>den</strong> mod <strong>den</strong> forkrøblede dame - hadet er hans drivkraft.<br />
Blodet fosser ud i alle retninger, da han rammer hende i det skrøbelige<br />
kranium med vinflasken. Med ét er det hele væk. Fortumlet efterlader<br />
du hjertet og bevæger dig åndeløst ud i ver<strong>den</strong> med en tom byrde.<br />
Amalie Malmgren Asmild, Skanderborg<br />
Ver<strong>den</strong>s skabelse<br />
Først da var kun Niefelheim<br />
og Muspelheim ild og is.<br />
Dræbende kulde og varme var.<br />
Imellem var intet at se.<br />
Ginungagab der hvor intet er,<br />
hvor is og gnister mødes.<br />
Ymers krop det røde blod,<br />
da Aserne skabte vor ver<strong>den</strong>.<br />
Hvor de begge mødtes blev<br />
en strid mellem is og ild.<br />
Der opstod det første liv,<br />
og luften blev varm og mild.<br />
En ko Audhumble trådte frem,<br />
og mælk flød i strøm fra <strong>den</strong>s bryst.<br />
Ymers krop det røde blod,<br />
da Aserne skabte vor ver<strong>den</strong>.<br />
Jætten Ymer drak det mælk<br />
og avled’ af armene frem<br />
både mænd og kvinders æt,<br />
og fødderne avled’ en søn.<br />
Deraf da alle jætterne kom.<br />
Alt det onde i ver<strong>den</strong> her.<br />
Ymers krop det røde blod,<br />
da Aserne skabte vor ver<strong>den</strong>.<br />
62 63
Koen slikkede dug af sten,<br />
<strong>den</strong> slikked’ et hovede frem.<br />
Snart <strong>den</strong> slikked’ stenen ned<br />
og deraf blev formet en mand.<br />
Hans søn blev fader til de tre.<br />
Odin og Vile og Ve.<br />
Ymers krop det røde blod,<br />
da Aserne skabte vor ver<strong>den</strong>.<br />
De dræbte jætten Ymer.<br />
I Ginungagab kasted’ ham ud.<br />
Hans krop flød i sit eget blod<br />
og blev til jor<strong>den</strong>, vi <strong>har</strong>.<br />
Hans knogler blev til bjerge,<br />
hår blev til træer, og blod blev til have.<br />
Ymers krop det røde blod,<br />
da Aserne skabte vor ver<strong>den</strong>.<br />
Ej alle jætter døde her,<br />
skønt de drukned’ i blodet i flæng.<br />
Ondskaben lever, to redded’ sig.<br />
De sejled’ i konens seng.<br />
<strong>Når</strong> vi ser op på himlen der,<br />
er det indret af Ymers skalle.<br />
Ymers krop det røde blod,<br />
da Aserne skabte vor ver<strong>den</strong>.<br />
Spædbarnsdrab<br />
En lille by. En hyggelig by. En by der sover - uvi<strong>den</strong>de om <strong>den</strong> kutteklædte<br />
skikkelse, der i ly af mørket lister ud af byen og hen over<br />
markerne. Blæsten farer hylende og tu<strong>den</strong>de gennem gaderne og fører<br />
bla<strong>den</strong>e rundt i små hvirvler. ”Gå hjem, du dumme barn, gå hjem,” hyler<br />
<strong>den</strong>. Det suser i træernes kroner, træerne svajer ind over skovstien,<br />
de eneste vidner. ”Gå hjem.”<br />
Kvin<strong>den</strong> fortsætter. Fortsætter til hun ikke kan gå mere og falder på<br />
knæ, skriger op mod himlen. Hun bliver der under træerne i mørket<br />
hele natten.<br />
Barnet ligger på jor<strong>den</strong>. Hun står med en kniv i hån<strong>den</strong>. Gråd høres.<br />
Kun træerne var vidne til kvin<strong>den</strong>s forbrydelse. Nu er deres rødder<br />
dækket af blod.<br />
En lille by. En by der sover.<br />
Rygtet kørte, historien om borgmesterdatterens uforklarlige død.<br />
Nogle foreslog, at hun kunne være blevet forgiftet. Andre at hun blot<br />
var død af en sygdom, man endnu ikke kendte til. Men ingen lyttede til<br />
vin<strong>den</strong>, der sang om sorgens drab i natten.<br />
På en fremmed strand skyller en skikkelse op på bred<strong>den</strong>, uigenkendelig,<br />
halvt spist af havets dyr. Med kødtrevler hængende fra skelettet<br />
og maddiker i øjnene.<br />
Et spædbarnslig.<br />
64 65
Marie Espersen, <strong>Fanø</strong><br />
Hvordan <strong>jeg</strong> mødte din far<br />
”Op og ned, op og ned, frem og tilbage, frem og tilbage. <strong>Når</strong> <strong>jeg</strong> kom<br />
helt op, kunne <strong>jeg</strong> lige skimte <strong>den</strong> streg, hvor himmel og jord mødtes,<br />
og når <strong>jeg</strong> kom ned, kunne <strong>jeg</strong> hænge et kort øjeblik midt i luften, med<br />
hovedet nedad og kigge lige direkte ned i jor<strong>den</strong>, for så at falde ned og<br />
blive reddet af gyngens snore og blive skudt frem og opad, med små<br />
skrig fra gyngestativet. På opturen kunne <strong>jeg</strong> se solen og skyerne vinke<br />
ned til mig, og på nedturen kunne <strong>jeg</strong> se alting suse forbi, i form af<br />
fartstriber.<br />
1, 2, 3 hop<br />
Jeg landede nede i sandet, med benene først. Jeg stod der lidt og kiggede<br />
mig omkring, imens gyngen hoppede og dansede af glæde over ikke at<br />
have min vægt at bære på mere. Jeg fik øje på min mor og far, der sad<br />
ovre på en af parkens mange bænke, og kikkede hurtigt væk igen, da<br />
<strong>jeg</strong> så, at de kikkede på mig.<br />
– Jeg kan underholde mig selv, tænkte <strong>jeg</strong> og kiggede rundt igen.<br />
Sandkassen så indby<strong>den</strong>de ud. Der lå en masse ting og sager; spande og<br />
skovle til at bygge det flotteste sandslot, farvede forme, der forstillede<br />
forskellige dyr og mønstre. Men der sad to drenge og legede med biler,<br />
så <strong>jeg</strong> turde ikke gå derhen.<br />
Men vippen så nu heller ikke så dårlig ud. Problemet var bare, at man<br />
skal være to for at kunne vippe.<br />
Så <strong>jeg</strong> tog at par ture i ruchebanen.<br />
Det gik stærkt. Farverne blev stærkere, da <strong>jeg</strong> kom susende ned ad <strong>den</strong><br />
røde ruchebane, og luften fløj forbi mit øre. Men turene varede kun et<br />
øjeblik, så det blev hurtigt kedeligt.<br />
Et stort træ stod midt i parken. Det så ud til at være et godt klatretræ,<br />
så da min mor og far ikke kiggede, smuttede <strong>jeg</strong> op i træet.<br />
Det var sjovt at sidde der, helt højt oppe, og kigge ned på mor og far. De<br />
to børn i sandkassen legede videre, som om <strong>jeg</strong> var en lille fugl, der sad<br />
på en gren. Og ingen lagde mærke til mig.<br />
Jeg kiggede op på skyerne. De havde alle mulige former. En af dem lignede<br />
et hjerte. Men lige pludselig blev det til to! Det så ud, som om de<br />
var så tæt på. Jeg rakte hån<strong>den</strong> ud efter dem.<br />
’HEY! Pas på du ikke falder ned!’ var der en dreng, der råbte nedefra.<br />
Jeg blev meget forskrækket, og <strong>jeg</strong> var lige ved at falde, men fik fat på<br />
en gren. Drengen så ud til at være nogle år ældre end mig.<br />
Han rakte op efter mig og fik mig hjulpet ned.”<br />
Mor kiggede over på far og så over på mig igen: ”Og det var sådan, <strong>jeg</strong><br />
mødte din far.”<br />
66 67
Hvorfor?<br />
Hvorfor bruge penge på ægte blomster, når dem af plastik er så meget<br />
nemmere?<br />
Hvorfor bruge tid på fjernsyn, når fantasien er så meget sjovere?<br />
Hvorfor være fluen på væggen, når <strong>den</strong> alligevel bliver fanget i<br />
edderkoppens spind?<br />
Hvorfor holde sig til en, når der er mange andre fisk i havet?<br />
Hvorfor være en fisk i havet, når det er østersen, der <strong>har</strong> perlen?<br />
Hvorfor fange sild, når det er fuglene, der er fri?<br />
Hvorfor være en smuk fugl, når det er skildpad<strong>den</strong>, der lever længst?<br />
Hvorfor lade det blive vinter in<strong>den</strong>for, når det er sommer u<strong>den</strong>for?<br />
Hvorfor kaste med sand og mudre det klare vand, når det smager<br />
meget bedre rent?<br />
Hvorfor lade himlen blive grå, når <strong>den</strong> er meget kønnere blå?<br />
Hvorfor kigge på solnedgang, men ikke opgang?<br />
Hvorfor gå in<strong>den</strong>for og vente på at solen står op, når månen er ligeså<br />
smuk?<br />
Hvorfor spare på energien og tænke på miljøet, når du <strong>har</strong> brug for et<br />
lys i mørke?<br />
En ny fugleart<br />
En musvit sidder på en gren. Det er morgen.<br />
Musvit: ”Hvilken herlig morgen.” (pudser fjerene)<br />
En krage flyver hen på grenen ved si<strong>den</strong> af:” Har du hørt det, <strong>har</strong> du<br />
hørt det?!”<br />
Musvit: ”Hvad <strong>har</strong> du nu hørt, din gamle krage?”<br />
Krage: ”Aldrig i mit liv <strong>har</strong> <strong>jeg</strong> hør noget så fantastisk!”<br />
Musvit: ”Hvad <strong>har</strong>, du hørt, gamle krage?”<br />
Krage: ”En ver<strong>den</strong>ssensation! Jeg <strong>har</strong> aldrig hørt mage!”<br />
Musvit: ”Det er nok, fordi du aldrig <strong>har</strong> haft en ...”<br />
Krage: ”Det <strong>har</strong> ikke noget med sagen at gøre, hør nu hvad <strong>jeg</strong> siger!”<br />
Musvit: ”Hvad siger du så?”<br />
Krage: ”Der er kommet en ny fugl iblandt os!”<br />
Musvit: ”Er det sandt?”<br />
Krage: ”Jo, jo, minsandten om det er sandt!”<br />
Musvit: ”Hvordan ser <strong>den</strong> ud? Synger <strong>den</strong> godt? Hvor kommer <strong>den</strong><br />
fra?”<br />
Krage: ”Den kommer fra Jens Hansens bondegård, <strong>den</strong>s kropsfjer er<br />
lyserøde, <strong>den</strong>s vinger hvide, som svanens, <strong>den</strong>s sang er skrækkelig. Jeg<br />
<strong>har</strong> selv hør <strong>den</strong> synge!”<br />
Musvit: ”Hvad kaldes <strong>den</strong>?”<br />
Krage: ”En gris med vinger.”<br />
(musvit himler med øjnene)<br />
68 69
Quinnie Cassandra Gry Olsen, Helsingør<br />
Prolog til romanen Drømmelandet<br />
Hvis man tog fra Kongebyen Dominare, forbi de mange, store skove,<br />
krydsede Det Lilla Hav, sneg sig forbi uhyrerne i Sumpdalen og besteg<br />
Spejlbjergene, kom man til Dragekvin<strong>den</strong> Raka’zars mørke fæstning.<br />
Her boede <strong>den</strong> frygtelige Dragekvinde, så ond og modbydelig, som hun<br />
var, som en gang i hver årstid sendte sine egne uhyrer ud i flokke for<br />
at plyndre, dræbe og skræmme borgerne i Dominare. Altid skulle de<br />
drille Axlas eneste by. Selvfølgelig boede der fredelige axlaianere overalt<br />
i hele landet, men Dominare var <strong>den</strong> eneste rigtige by.<br />
I Dominare boede kongen og dronningen og deres ellers lykkelige<br />
folk, som elskede sine ledere. Paladset lå på en lille bakketop, som var<br />
hævet over resten af byen, så kongen og dronningen kunne skue ud<br />
over deres kongerige. Det var smukt, og solen skinnede hver dag ned<br />
på paladsets høje tårne, og vin<strong>den</strong> fik altid flagene til at flagre let på<br />
tagene. På paladset boede Kong Abild sammen med sin hustru, dronning<br />
Hyuwa. I mange år regerede de sammen, og en dag blev der født<br />
en lille søn. Og traditionen tro gav kongen ham en gave, og dronningen<br />
gav ham et navn. prins Zett af Axla. ”Zett” var et gammelt navn, som<br />
betød “fødte leder” på Det Gamle Stjernesprog, som kun de Kongelige<br />
og Den Hvide Troldmand kunne tyde og forstå.<br />
kongen gav ham evnen til at kæmpe som en erfaren kriger, som en<br />
mester i alle våben. Reflekser, kamptricks, hurtighed, styrke. Ingen<br />
kunne slå Zett i kamp, ingen kunne duellere med ham u<strong>den</strong> at gå derfra<br />
med hovedet sænket.<br />
Den Hvide Troldmand af Skoven af Sølv, som lå mange dagsrejser<br />
væk fra Dominare, kom langvejs fra og velsignede drengen og gav ham<br />
en helt an<strong>den</strong> gave: Evnen til at kommunikere med dyrene og chancen<br />
for at komme til ham og lære magi, når Zett en dag var gammel nok.<br />
Folket festede og jublede, for nu var der født en tronarving.<br />
Zett voksede op på paladset, men hvis han ville ned i byen og gå på<br />
opdagelse, var han fri til det. Der var dog én regel, han måtte følge,<br />
til han blev ti år: Han måtte ikke forlade byen på nogen måde. Mange<br />
børn var gået tabt, fordi de løb u<strong>den</strong> for <strong>den</strong> meterhøje bymur og var<br />
ubeskyttet mod skovens mere væmmelige væsner.<br />
Zett fulgte reglen fint og lydigt og nøjedes med at kravle op i paladsets<br />
højeste tårn og skue ud over skovene og se så langt øjet rakte ud<br />
over Axla. Bag ved paladset lå De Ukendte Bjerge, og bag dem var Intet.<br />
Her blev blandt andet forbrydere forvist til.<br />
En dag samledes hele hoffet i <strong>den</strong> store og blomstrende slotshave. kongen,<br />
dronningen og deres femårige søn, som havde fødselsdag samme<br />
dag, havde kaldt deres undersåtter sammen. For nu fik de besøg.<br />
En lille mørkhåret pige kom i sin hvide natkjole og bare fødder ind i<br />
slotshaven. Hvordan hun var endt dér, anede hun ikke, men wow, hvor<br />
var der flot! Et rigtigt eventyrland med solen, der skinnede og fugle,<br />
der sang. Foran hende stod to meget høje menneskelignende væsner, en<br />
mand og en dame. Man<strong>den</strong> havde stort sort skæg og stod i fine klæder,<br />
og så havde han en krone på hovedet. dronningen havde langt lyst hår,<br />
det gik hende til benene, hun var iført en lang, hvid kjole, og hun havde<br />
også en krone på hovedet. Rundt om dem og bag dem stod lidt mindre,<br />
men lignende væsner. Det var tydeligt for <strong>den</strong> lille pige, at de to højeste<br />
var Konge og dronning og de andre undersåtter. Imellem kongen og<br />
dronningen stod en lille dreng omtrent på hendes egen alder. Han var<br />
nok prinsen, selvom hans hoved var u<strong>den</strong> krone.<br />
kongen satte sig på hug foran <strong>den</strong> lille pige og bød hende velkommen.<br />
Med store øjne og åben mund trykkede pigen kongens hånd. Alle<br />
smilede til hende, og det var som at være kommet i himlen. Her var der<br />
varmt og godt. Blomsterne stod, smukke og farverige, og der duftede<br />
dejligt.<br />
”Goddag, frøken,” sagde kongen venligt. ”Hvad hedder De så?”<br />
”Emilie,” svarede pigen. Hun kiggede over på prinsen, som var løbet<br />
om bag sin mor og gemte sig bag hendes lange, hvide kjole. Han lignede<br />
70 71
Quinnie Cassandra Gry Olsen
en god legekammerat.<br />
”Det er i or<strong>den</strong>, Zett,” sagde dronningen til sin søn. ”Bare gå over og<br />
sig hej. En dag skal det jo være dig, der byder mennesker velkommen,<br />
så du kan ligeså godt lære at være imødekommende.”<br />
Lille prins Zett så tøvende op på sin mor, som smilede til ham. Det<br />
var et smil, han havde kendt hele sit liv. Så tog han sig sammen og gik<br />
over til det fremmede menneskebarn.<br />
”Jeg hedder Zett,” sagde han, og hans øjne lyste op.<br />
”Du <strong>har</strong> flotte øjne,” sagde Emilie smilende.<br />
Zett kiggede genert ned. Han mumlede tak, mens tanken ”Så det<br />
er altså sådan et menneske ser ud” fløj rundt i hans hoved. Han så på<br />
Emilie igen og lagde mærke til noget. Hendes venstre øje var grønt, og<br />
hendes højre blåt.<br />
”Du <strong>har</strong> også flotte øjne!” sagde han og pegede.<br />
kongen trådte til nu og tog <strong>den</strong> lille piges hånd igen. Den var utrolig<br />
lille i forhold til hans egen.<br />
”De vil sikkert gerne vide, hvordan De er kommet her, vil De ikke,<br />
frøken Emilie?” spurgte han. Emilie nikkede.<br />
”Jo, ser De, De er i landet Axla. Her kommer udvalgte mennesker<br />
som Dem selv, når de drømmer. Ikke alle får lov til at opleve vores land,<br />
og det er ofte i en meget ung alder, de kommer hertil. Desu<strong>den</strong> er det<br />
også kun noget, man får lov til, én gang. De vågner snart, i Deres egen<br />
seng, og De vil ikke kunne huske, at De <strong>har</strong> været her, men vi vil aldrig<br />
glemme Dem. Hvor gammel er De, frøken?”<br />
”Fem,” svarede Emilie.<br />
”Er det rigtigt?” spurgte kongen overrasket og så på sin kone. Hun<br />
løftede smilende på skuldrene.<br />
”Hvornår <strong>har</strong> De fødselsdag?” spurgte kongen igen.<br />
”Jeg holdt fødselsdag i dag,” sagde Emilie. ”Og <strong>jeg</strong> fik en lilla bamse<br />
af mormor og morfar!”<br />
”Aha ...” grublede kongen med et smil på læben. ”Jeg tror søreme, De<br />
<strong>har</strong> fødselsdag på samme tid, som Zett her.” kongen smilede og klappede<br />
sin søn på hovedet. Zett løftede stolt brystet og pegede på sig selv,<br />
i det han sagde:<br />
”Jeg er også fem år gammel nu! Så er der kun ... fem år til <strong>jeg</strong> kan<br />
komme u<strong>den</strong> for byen!”<br />
kongen smilede glad til sin søn. Så så han igen på Emilie.<br />
”De må hellere tage hjem nu, frøken,” sagde han. ”Deres egen ver<strong>den</strong><br />
venter.”<br />
”Men <strong>jeg</strong> vil blive her!” protesterede Emilie straks og så på kongen<br />
med endnu større øjne end før.<br />
”Det ved <strong>jeg</strong>, men det kan De ikke,” sagde han beklagende.<br />
”Kan <strong>jeg</strong> ikke komme igen?”<br />
”Ingen kan. Jeg er ked af det, frøken. Sådan er det. Vi vil aldrig glemme<br />
Dem, frøken Emilie.”<br />
Hun krammede kongen. Hun ville aldrig glemme dette, om det så<br />
gjaldt hendes liv. Alligevel kunne hun ikke huske noget <strong>næste</strong> morgen.<br />
Hun lå bare med <strong>den</strong> lilla stofbamse, som hun havde fået i fødselsdagsgave.<br />
Trykkede man <strong>den</strong> på maven, sagde <strong>den</strong> ting som: ”Følg dine<br />
drømme!” og ”Tro på dig selv!” Og så levede hun sit liv u<strong>den</strong> at huske<br />
noget som helst om Axla, kongen, dronningen, <strong>den</strong> smukke have, eller<br />
det smukke palads. Eller Zett. Men han glemte hende aldrig. I de<br />
følgende år havde de endnu to besøgende, men ingen gjorde så stort et<br />
indtryk på Zett, som Emilie. Han kunne ikke selv forklare hvorfor.<br />
Zett fyldte seks, otte, ti, tretten, og en dag fyldte han femten år. Emilie<br />
var ikke længere en tanke, der besøgte ham ofte, men <strong>den</strong> var ikke<br />
helt borte. Emilie fyldte også femten. Hun var hjemme i lejlighe<strong>den</strong><br />
i Helsingør by og skulle holde fest, mens Zett var ude i skoven, flere<br />
dagsrejser hjemmefra, for at jage. kongen og dronningen var lykkelige,<br />
Dragekvin<strong>den</strong> Raka’zar fortsatte med at sende sine tropper ud, men<br />
74 75
med Zetts dygtige evner i kamp stak de hurtigt af igen. Livet i Axla og<br />
livet på Jor<strong>den</strong> fortsatte.<br />
Men en dag skulle alt blive anderledes.<br />
Natasha Fjelrad, Rask Mølle<br />
Ingen steder at gå hen<br />
Efteråret er på sin vis en både smuk og trist årstid. Træerne bliver mere<br />
farverige, når bla<strong>den</strong>e skifter farve til rød, orange og gule, og det er<br />
smukt, når vin<strong>den</strong> blidt, eller en anelse voldsomt, rusker i grenene, så<br />
bla<strong>den</strong>e falder af og flagrer rundt, før de endelig lander på græsset.<br />
Men samtidig er det også trist, for på en måde er det, som om alt lige<br />
så stille dør hen.<br />
Jeg sukker stille. – Jeg lyder som en eller an<strong>den</strong> filosofisk olding,<br />
tænker <strong>jeg</strong> for mig selv, og klapper Daina på hovedet. Hun klynker<br />
og gnider hovedet mod mit bryst. Hun klynker altid, når hun er godt<br />
tilfreds.<br />
Jeg kigger en ekstra gang på træerne, hvis grene er så lange, at de<br />
hænger langt ud over muren, før <strong>jeg</strong> propper mit tykke tæppe ned i<br />
min enorme rygsæk og går ud af baggår<strong>den</strong>, der <strong>har</strong> skjult mig for natten.<br />
Jeg skutter mig lidt i morgenkul<strong>den</strong>.<br />
“Ulempe nummer 1. ved efteråret: Det bliver koldt!” konstaterer <strong>jeg</strong><br />
muggent.<br />
Jeg sender Daina et misundeligt blik. Hun kan sagtens. Hun <strong>har</strong> sin<br />
dejligt sorte pels at gemme sig i. Selvom hun er korthåret, som alle<br />
labradorer, ved <strong>jeg</strong>, at hun ikke fryser. Det er noget andet med mig. Jeg<br />
<strong>har</strong> ingen pels. Det er sværere at holde varmen, når man er tynd, og <strong>jeg</strong><br />
er ikke andet end skind og ben.<br />
Selvom <strong>jeg</strong> er en pige, er <strong>jeg</strong> lidt robust bygget, så når <strong>jeg</strong> stort set<br />
intet fedt <strong>har</strong> på kroppen, ser <strong>jeg</strong> nok ret skør ud under tøjet. Ikke at<br />
<strong>jeg</strong> er sikker. Jeg <strong>har</strong> ikke set mig selv i et spejl u<strong>den</strong> tøj, meget, meget<br />
længe. Sidste gang var vist sidste forår.<br />
Det eneste, <strong>jeg</strong> kan se af mig selv, når <strong>jeg</strong> går forbi noget blankt, er en<br />
ikke særlig høj pige, med så meget baggy tøj på, at man slet ikke kan se<br />
hendes figur. Et ansigt, der er en lille smule mere smalt end det burde<br />
være, der fremhæves af kort, tykt, men alligevel glat, mørkebrunt hår,<br />
der klæber sig til hovedet, fordi det ikke er blevet vasket længe. Kort<br />
76 77
sagt: Jeg ligner noget, der er løgn.<br />
Jeg strækker mig og ser mig lidt omkring. Jeg kom først til byen sent om<br />
aftenen, og alting ser meget anderledes ud i dagslys. Eller dagslys og dagslys.<br />
Det er så overskyet, at man overhovedet ikke kan se solen. Hvis <strong>den</strong> da<br />
overhovedet er stået or<strong>den</strong>tligt op endnu. Klokken kan umuligt være mere<br />
end seks-syv stykker, og det er lørdag, så der er ikke mange folk og biler<br />
på ga<strong>den</strong>. Ikke at det generer mig. Jeg hader larm, når <strong>jeg</strong> vågner. Og det<br />
passer mig fint, at byen ikke er vågnet op endnu. Så kan <strong>jeg</strong> kigge mig lidt<br />
omkring, før butikkerne åbner, og <strong>jeg</strong> måske kan få mig lidt morgenmad.<br />
Jeg retter lidt på rygsækken og sætter kursen <strong>den</strong> vej, hvor <strong>jeg</strong> mener, at<br />
banegår<strong>den</strong> må være, med Daina ved min side.<br />
Banegår<strong>den</strong> er altid det første sted, <strong>jeg</strong> prøver at finde i en ny by. Derfra<br />
kan <strong>jeg</strong> så begynde at lede efter nye steder og så finde tilbage igen for at<br />
få en følelse af, hvor alt ligger. Det er det sted, <strong>jeg</strong> altid navigerer ud fra,<br />
og desu<strong>den</strong> er der som regel altid et kort, hvor busserne holder, så <strong>jeg</strong> kan<br />
finde ud af, hvor <strong>den</strong> nærmeste by ligger, og hvor i landet <strong>den</strong> er henne.<br />
Jeg <strong>har</strong> efterhån<strong>den</strong> et komplet kort over hele landet, byerne, og hvilke<br />
veje man skal tage for at komme derhen, i hovedet. Det <strong>har</strong> så også taget<br />
mig <strong>næste</strong>n tre år at få det kort i hovedet. Jeg <strong>har</strong> altid været en spade til<br />
geografi.<br />
Jeg sætter mig op ad muren med lukkede øjne og sukker veltilfreds, mens<br />
<strong>jeg</strong> gumler på min bolle. Det er <strong>næste</strong>n to døgn si<strong>den</strong>, <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> fået noget af<br />
spise, så en pakke boller u<strong>den</strong> noget til passer mig fint.<br />
Århus banegård <strong>har</strong> heldigvis både butikker og supermarkeder, så <strong>jeg</strong> <strong>har</strong><br />
det hele lige ved hån<strong>den</strong>. Jeg åbner øjnene og vender blikket mod folk, der<br />
går forbi. Jeg kunne sidde her og betragte mennesker hele dagen. Folk suser<br />
så hurtigt frem og tilbage, at de slet ikke <strong>har</strong> tid til at bemærke hverken<br />
mig eller Daina. Folk snakker i telefon, eller med hinan<strong>den</strong>, ser på deres<br />
ure og tripper hele ti<strong>den</strong>, urolige for om deres tog nu kommer til ti<strong>den</strong>.<br />
På de punkter misunder <strong>jeg</strong> dem overhovedet ikke. Jeg kunne slet ikke<br />
forestille mig at stresse sådan rundt og føle at hele dagen var ødelagt, fordi<br />
toget var lidt forsinket, og få en kæmpe skideballe senere, fordi <strong>jeg</strong> var<br />
kommet fem minutter for sent til et vigtigt møde.<br />
Men på nogle måder misunder <strong>jeg</strong> dem også lidt. De <strong>har</strong> noget, de skal<br />
nå. Et hverdagsagtigt skema, noget vigtigt, der hele ti<strong>den</strong> holder dem kørerne,<br />
eller en familie de kan se frem mod at komme hjem til.<br />
<strong>Når</strong> <strong>jeg</strong> sidder sådan og stirrer på dem, u<strong>den</strong> andet til at holde mig i gang<br />
end viljen til at leve, og Daina selvfølgelig, kan <strong>jeg</strong> nogen gange godt ønske,<br />
at det var mig.<br />
Daina <strong>har</strong> allerede spist al sin hundemad. Nu sidder hun foran mine fødder.<br />
Hun rejser sig et par gange, vandrer frem og tilbage, før hun sætter<br />
sig igen, og hele ti<strong>den</strong> stirrer hun spændt på mig, ser <strong>næste</strong>n ud, som om<br />
hun vil sige: “Hvad så? Hvad skal vi nu?”<br />
Jeg kan ikke lade være med at le lidt af hende. Jeg <strong>har</strong> aldrig mødt en<br />
hund, der kunne sige så meget med øjnene. Jeg propper <strong>den</strong> sidste bolle i<br />
mun<strong>den</strong>, rusker hendes hoved kærligt, før <strong>jeg</strong> rejser mig op, og begynder<br />
at gå ud. Jeg kan ikke blive her hele dagen, selvom <strong>jeg</strong> faktisk ikke helt ved,<br />
hvad <strong>jeg</strong> skal.<br />
Det går <strong>jeg</strong> og tænker lidt over, mens <strong>jeg</strong> kigger mig omkring på gåga<strong>den</strong>.<br />
Det bliver koldere og koldere for hver dag, og min yderste trøje er<br />
efterhån<strong>den</strong> så laset og hullet, at <strong>den</strong> knap hænger sammen. Det vil nok<br />
være en ide at finde et supermarked, eller nogle værtshuse. Der plejer <strong>jeg</strong><br />
som regel at have gevinst. Jeg fik en pæn håndfuld penge i <strong>den</strong> tegnebog,<br />
<strong>jeg</strong> fik smuttet op af en håndtaske i forrige by, så <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> stadig lidt tilbage,<br />
efter <strong>jeg</strong> købte de boller. Det er nok værd at kigge efter en genbrugsbutik,<br />
eller en Røde Kors butik. Det er alt, <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> råd til at handle i. Det er alt for<br />
besværligt at stjæle trøjer nu til dags. Der er overvågning overalt. Og <strong>jeg</strong><br />
<strong>har</strong> snart heller ikke mere tørfoder tilbage til Daina. Kul<strong>den</strong> kan <strong>jeg</strong> leve<br />
med lidt endnu, men Daina skal fandeme ikke sulte på grund af mig. Det<br />
<strong>har</strong> hun aldrig gjort, og det kommer hun heller aldrig til.<br />
78 79
Jeg gaber lydløst og ser en lyshåret, ikke særlig høj, ung kvinde, nok<br />
omkring i starten af tyverne, komme ud af en af de der vanvittigt dyre<br />
mærketøjbutikker for at klappe et af reklameskiltene sammen og tage<br />
det med ind i butikken for derefter at hente det <strong>næste</strong>. En ung mand,<br />
brunt krøllet hår, ret muskuløs, u<strong>den</strong> at det er overdrevent, kommer ud<br />
af en Bog & Ide for at køre en af de rullevogne, der altid er fyldt med<br />
ting som lektiebøger, blyanter de påstår skulle være bedre end andre,<br />
og førsteklasses kuglepenne, in<strong>den</strong>for. En efter en pakker butikkerne<br />
sammen, lukker og siger tak efter endnu en god dag.<br />
Jeg derimod kan ikke tage af sted og gå til ro. Jeg er på vej mod det<br />
lille værtshus, <strong>jeg</strong> fandt i eftermiddags. Jeg hørte nogle unge fyre råbe<br />
op om, at “Nu skal der fandeme drikkes igennem!” og de nævnte også<br />
et værtshus. Jeg ledte efter det i flere timer og fandt det endelig. Det var<br />
en ret stor gruppe, så når værtshuset er så populært, skal der nok være<br />
noget at komme efter.<br />
Da <strong>jeg</strong> endelig når derhen, er der endnu ikke mange mennesker derinde.<br />
En midaldrende mand, nok omkring sidst i fyrrerne og, at dømme<br />
efter hans ret imponerende ølvom, en trofast stamkunde, vil nok sidde<br />
ved det bord, indtil hans venner slæber ham hjem. Han sidder sammen<br />
med to store brød, der ser ud, som om de lige <strong>har</strong> fået fri fra et eller<br />
andet håndværkerarbejde, så det burde ikke være et problem.<br />
Jeg sætter mig u<strong>den</strong>for på fortovet, får Daina til at sætte sig mellem<br />
mine ben, så <strong>jeg</strong> kan gnubbe hende på ryggen, slynger tæppet om mig,<br />
og begynder at vente.<br />
Efter et par timers venten, hvis man skal tro det ur, der hænger in<strong>den</strong><br />
for på værtshuset, er klokken blevet 22:47, og der er ved at være godt<br />
fyldt op. Jeg genkender nogle af de unge gutter, <strong>jeg</strong> tidligere hørte råbe<br />
op om værtshuset. Folk er ved at være pænt fulde, og <strong>den</strong> gamle gut<br />
med ølvommen synger på fuld hals en eller an<strong>den</strong> kærlighedssang og<br />
holder kun en pause, for at tage et hvæs af sin cigaret.<br />
Jeg <strong>har</strong> aldrig forstået meningen med at drikke og ryge. Rygning er<br />
bare en langsom måde at dræbe sig selv på. Og når du drikker, mister<br />
du bid for bid selvkontrollen. Du kan oven i købet gøre noget og så<br />
glemme, hvad der er sket.<br />
Jeg lukker øjnene og læner mig op af muren.<br />
“Far, hold nu op. Jeg er træt.” Jeg prøver at få ham til at gå, men det<br />
er svært. Siger <strong>jeg</strong> noget forkert, bliver han vred.<br />
“Kom nu lille skattepige. Ikke så genert. Lad far se dit kønne, lille<br />
ansigt.<br />
Jeg er bange. Far <strong>har</strong> været ude at drikke igen. Og ryge. Hans ånde<br />
stinker langt væk af sprut og cigarer. Far er så stor, og <strong>jeg</strong> er så lille.<br />
Hvordan skulle <strong>jeg</strong> kunne komme væk?<br />
Fars store beskidte hånd glider ned til mit lår, mens han holder mig<br />
fast i armen med <strong>den</strong> an<strong>den</strong>.<br />
“Fars fine lille pige,” mumler han, “Fars kønne, kønne lille pige. Skal<br />
far ikke have et godnatkys?” Han trækker mig tættere på, og <strong>jeg</strong> kommer<br />
tættere på hans stinkende ånde. Jeg vender hovedet væk. Kysse<br />
ham? Aldrig i livet. Far strammer grebet om min arm, og stikker mig<br />
en lussing.<br />
“Lille horeunge!” råber han. Han er vred nu. “Kan du ikke behandle<br />
din far or<strong>den</strong>tligt? Din egen gamle far? Er han ikke god nok til <strong>den</strong> lille<br />
frøken?”<br />
Tårerne kommer op mine øjne. Min kind gør ondt. Jeg ved, at <strong>jeg</strong> får<br />
en lussing til, hvis <strong>jeg</strong> ikke gør, hvad han siger. Meget hurtigt giver <strong>jeg</strong><br />
ham et kys på kin<strong>den</strong>.<br />
“Dygtig pige. Men far vil have et kys her.” Han peger på sin smilende<br />
mund. Jeg må virkelig anstrenge mig, for ikke at rynke på næsen.<br />
Jeg tager en lydløs, dyb indånding og kysser ham på mun<strong>den</strong>, men far<br />
griber fat i mit hoved og holder mig fast. Jeg stritter imod, men han<br />
80 81
klemmer hårdere til om mit lår. Jeg <strong>har</strong> snart ikke mere luft tilbage.<br />
Endelig giver han slip. Både på mit hoved og mit lår, og <strong>jeg</strong> falder gispende<br />
efter luft, tilbage ned i sengen.<br />
“Det var godt. Godnat, lille skat,” smiler han og går svajende og<br />
nynnende ud af døren, mens <strong>jeg</strong> bliver tilbage i mørket og begynder<br />
at hulke ...<br />
“Vov! Grrr!”<br />
Jeg retter mig op med et sæt og mærker, at noget <strong>har</strong> fat i min hånd.<br />
Det er Daina, der <strong>har</strong> taget min hånd i flaben og brummer, utilfreds<br />
over at <strong>jeg</strong> ikke giver hende opmærksomhed. Jeg fniser og gnubber<br />
hendes ører med min frie hånd. Hun giver slip og klynker henrykt. For<br />
en gang skyld er <strong>jeg</strong> glad for, at hun vækker mig.<br />
Jeg ryster drømmen af mig og ser på uret derinde. Klokken er blevet<br />
23:13, og skal man dømme efter deres opførsel, og alle ølflaskerne på<br />
bor<strong>den</strong>e, er de så beduggede, at de knap kan gå lige.<br />
Det er tid til at liste ind.<br />
Jeg rejser mig op og strækker mine efterhån<strong>den</strong> ret stive lemmer,<br />
pakker tæppet ned i rygsækken, og lister hen til døren. Daina går, u<strong>den</strong><br />
hverken brok eller ordrer, med. Vi <strong>har</strong> gjort det her mange gange før.<br />
Hun ved, hvad der skal ske nu. I ly af en or<strong>den</strong>tlig kæmpe af en mand,<br />
lister vi in<strong>den</strong>for, <strong>jeg</strong> finder et hjørne og kæler for Daina.<br />
“Se dig bare om efter noget mad, søde,“ hvisker <strong>jeg</strong> i Dainas ører.<br />
Hun slikker mig på kin<strong>den</strong> og begynder at luske rundt mellem og<br />
under bor<strong>den</strong>e. Der er ofte madrester på gulvet, og dem <strong>har</strong> Daina ikke<br />
noget imod at spise, men hun holder hele ti<strong>den</strong> øje med mig. Hun er<br />
klar, hvis der sker noget.<br />
Selv begynder <strong>jeg</strong> at liste rundt om bor<strong>den</strong>e og lede. Der hænger en<br />
jakke på en stol, og der stikker en tegnebog ud af lommen. Ubemærket<br />
napper <strong>jeg</strong> pungen, går lidt væk, og kigger efter penge.<br />
“Jackpot!” Jeg fisker 500 kr. op af pungen og lusker <strong>den</strong> tilbage i jakken,<br />
u<strong>den</strong> at nogen opdager noget. Alle er alt for travlt optaget af at<br />
drikke, le, ryge og snakke. Jeg går videre og spejder efter en ny jakke,<br />
eller en fulderik, der <strong>har</strong> pungen hængende ud af lommen.<br />
Pludselig mærker <strong>jeg</strong> en hånd på min ryg. Og <strong>den</strong> er alt for tæt på<br />
min røv.<br />
Jeg snurrer rundt og genkender personen. Det er ham <strong>den</strong> gamle med ølvommen.<br />
Nu, hvor <strong>jeg</strong> kan se ham tættere på, ser han faktisk endnu ældre<br />
ud. Han <strong>har</strong> en blank isse på toppen af hovedet og er sikkert skaldet<br />
som et pillet æg om nogle år. Hans næse ser ud til at have været brækket<br />
et par gange, og han <strong>har</strong> folderynker om øjnene. Jeg kan kun lige akkurat<br />
ane nogle mørke, meget svømmende, øjne. Han er for længst kommet<br />
derud, hvor han ikke vil kunne huske, hvad der er sket i morgen.<br />
“Sik’ da en køøøøn pige vi ha’ her.” - Åh min gud. Han er fandeme så<br />
fuld, han knap kan tale or<strong>den</strong>tligt! Han rykker hovedet tættere på mig.<br />
“Hva’, vil du ik’ drikke med os?” Hans ånde stinker helt forfærdeligt<br />
af sprut. - Gå væk, gå væk! Man kan lugte din ånde herfra og til KBH!<br />
Jeg vil væk. Nu!<br />
Jeg er ved at blive bange, og <strong>jeg</strong> kan mærke, at <strong>jeg</strong> begynder at få<br />
kvalme. - Ørg. Hvis <strong>jeg</strong> lugter til ham meget længere, så kaster <strong>jeg</strong> op i<br />
fjæset på ham. Jeg prøver at hive min arm til mig.<br />
“Åh, kom nu. Ik’ så genert.” Han giver ikke slip. Angsten begynder<br />
at overtage min krop, og blodet pumper så hurtigt rundt, at <strong>jeg</strong> kan<br />
mærke det i mit hoved. Og det faktum, at min maver truer med at gøre<br />
oprør, hjælper ikke ligefrem.<br />
“Dainaaa!” kalder <strong>jeg</strong> desperat. Svaret på mit råb om hjælp kommer<br />
<strong>næste</strong>n hurtigere, end <strong>jeg</strong> kan nå at blinke. Det ene øjeblik kæmper <strong>jeg</strong><br />
desperat for at komme fri, og i det <strong>næste</strong> hører <strong>jeg</strong> en rasende gøen, et<br />
sort lyn styrter imod mig, og før man<strong>den</strong>, der holder fast i mig, kan<br />
82 83
nå at reagere, bliver han væltet omkuld af en stor, tung, og meget gal<br />
Daina.<br />
Han giver af ren forskrækkelse slip på min arm.<br />
“Svin!” hvæser <strong>jeg</strong>, og mens han desperat forsøger at beskytte sit<br />
hoved og sin hals fra Dainas snappende tænder, maser <strong>jeg</strong> mig hen mod<br />
døren gennem mæng<strong>den</strong> af forskrækkede og forvirrede mennesker. Jeg<br />
vender mig om i døråbningen. Folk prøver at komme hen og hjælpe<br />
man<strong>den</strong>, men ingen tør komme for tæt på Daina, sikkert af frygt for<br />
at miste et par fingre. Eller hele hån<strong>den</strong>. Og <strong>jeg</strong> forstår dem godt. Hun<br />
<strong>har</strong> ørerne lagt tilbage og læberne trukket langt op over <strong>den</strong> halvåbne<br />
mund, så man tydeligt kan se de skarpe tænder. Med rejste børster og<br />
bøjede ben, som om hun vil springe på <strong>den</strong> første, der kommer for tæt<br />
på, og en dyb knurren i struben, ligner hun noget, der er taget ud af en<br />
skrækfilm.<br />
“Daina! Kom så!” råber <strong>jeg</strong>. Daina snapper en sidste gang efter man<strong>den</strong>,<br />
før hun hopper ned fra hans brystkasse, løber hen til mig. Jeg<br />
støder ind i en på vejen ud, men <strong>jeg</strong> ser ikke, hvem det er, og <strong>jeg</strong> er også<br />
ligeglad. Jeg vil bare væk, og det kan slet ikke gå hurtigt nok. Da en flok<br />
mænd kommer ud på ga<strong>den</strong>, for at lede efter pigen med hun<strong>den</strong>, er vi<br />
allerede langt væk.<br />
Jeg gisper efter luft og synker og spytter adskillige gange i et forsøg på<br />
at få <strong>den</strong> grimme smag af bræk ud af mun<strong>den</strong>, men det hjælper bare<br />
ikke. Jeg stønner, og holder <strong>den</strong> ene hånd på min pande, der drypper<br />
af koldsved, og med <strong>den</strong> an<strong>den</strong> støtter <strong>jeg</strong> mig op af muren, mens <strong>jeg</strong><br />
vakler væk fra lugten af mit eget bræk.<br />
Daina piber uroligt og trykker forsigtigt snu<strong>den</strong> mod min side. Jeg<br />
klapper hende udmattet på hovedet.<br />
“Det er okay, tøs. Det er okay,” mumler <strong>jeg</strong>. Or<strong>den</strong>e er lige så meget<br />
møntet på mig selv, som på hende. Mit hoved snurrer rundt. Jeg prøver<br />
at holde min krop igang. Det ene ben foran det andet. Bliver bare ved<br />
med at gå. Selvom min krop <strong>næste</strong>n ingen kræfter <strong>har</strong>, tør <strong>jeg</strong> ikke stå<br />
stille. Jeg kan stadig mærke man<strong>den</strong>s klamme hænder på min ryg og<br />
på min arm, og <strong>jeg</strong> kan stadig lugte hans ånde, lige så stærkt, som hvis<br />
han stod ved si<strong>den</strong> af mig.<br />
Jeg ser mig om og lægger først nu mærke til, hvor <strong>jeg</strong> er. Jeg <strong>har</strong> haft<br />
så travlt med at løbe, at <strong>jeg</strong> slet ikke <strong>har</strong> lagt mærke til, hvor <strong>jeg</strong> egentlig<br />
løb hen. Et villakvarter. Jeg undersøger husene med øjnene. – Intet<br />
lys i vinduerne. Planter i haven, der i hvert fald koster omkring 500 kr.<br />
stykket. Minimum. Græsplæner, der er så lige, at de sikkert måler, at<br />
græsstråene er lige lange. En bil nogle ville skyde sig i fo<strong>den</strong> for at have<br />
... Jep. Det er snobbekvarteret, <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> fundet. Med andre ord: Ingen<br />
steder at sove.<br />
Jeg når til et vejkryds og støtter mig op af lygtepælen, stirrer på lyskrydset<br />
på <strong>den</strong> an<strong>den</strong> side af vejen. Der er ingen biler på ga<strong>den</strong> her, så<br />
det eneste, <strong>jeg</strong> kan høre, er de sædvanlige aftenlyde, der nu er at høre i<br />
en by på <strong>den</strong> her tid af døgnet. Jeg ser på lyset skifte fra grøn, til gul, til<br />
rød og tilbage igen et par gange, mens <strong>jeg</strong> bare lader mit tomme, trætte<br />
hoved få fred.<br />
Jeg gnubber Dainas ører, mens <strong>jeg</strong> overvejer, hvilken vej <strong>jeg</strong> skal gå.<br />
Fire forskellige retninger. Fire forskellige veje. Og <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> ingen ide om,<br />
hvor de vil føre mig hen. Jeg kommer pludselig til at tænke på noget,<br />
min far sagde lige før, <strong>jeg</strong> som attenårig skred ud af døren, u<strong>den</strong> tanke<br />
for nogen sinde at komme tilbage.<br />
“Hvor vil du gå hen? Du <strong>har</strong> ingen steder at gå. Ingen vej du kan<br />
følge.”<br />
Det er nok det klogeste, der nogensinde er kommet ud af <strong>den</strong> fyldebøttes<br />
mund.<br />
84 85
Niels Løkkegaard, Hammel<br />
Scene<br />
Bus på landevej. Morgen.<br />
Paul: ”Nå hvordan går det så?”<br />
Mia: ”Det går fint, men hvis vi ikke snart rykker os, kommer <strong>jeg</strong> for<br />
sent på arbejde!”<br />
Paul: ”Det var da surt.”<br />
Mia: “Ja, men det er fint nok, <strong>jeg</strong> tror <strong>jeg</strong> ringer til min chef.”<br />
(Mia tager telefon op af lommen og taster nummer ind.)<br />
(Mia snakker.)<br />
(Bussen stopper og Mia skynder sig over til døren.)<br />
(Paul går langsomt hen til døren, men falder og brækker armen.)<br />
Paul: ”AVV, HJÆLP!”<br />
(Buschaufføren skynder sig over til ham.)<br />
(Ambulancen ankommer.)<br />
(Mæn<strong>den</strong>e løfter Paul op på båren.)<br />
(De kører.)<br />
Paul: ”Har <strong>jeg</strong> brækket noget?”<br />
Ambulanceman<strong>den</strong>: ”Ja, du <strong>har</strong> brækket din arm.”<br />
Paul: “Av!”<br />
(De ankommer til hospitalet.)<br />
Paul: ”Min arm bløder!”<br />
Sygeplejerske: ”Jamen, så er <strong>den</strong> måske ikke brækket.”<br />
Paul: ”Det ligner et bid?”<br />
Sygeplejerske: ”Jamen, du faldt jo?”<br />
Paul: ”Ja, <strong>jeg</strong> forstår det heller ikke.”<br />
(Paul falder ned fra båren!)<br />
(Paul dør.)<br />
Alex<br />
Han lever i underver<strong>den</strong>en.<br />
Han er en vampyr.<br />
Han er 14 år gammel.<br />
Han er forelsket i en pige i klassen.<br />
Han elsker at drikke Cola og spise ost, skinke og oreganosandwiches.<br />
Han elsker at slås med de andre drenge fra sin klasse.<br />
Han vil gerne være politibetjent.<br />
Han elsker at spille på guitar.<br />
Nogle gange tager han på natflyvning.<br />
Han træner sig selv i at ændre sit udsende hver dag.<br />
En gang om måne<strong>den</strong> tager han op til overfla<strong>den</strong> med nogle af de andre<br />
drenge for at suge menneskeblod.<br />
Han <strong>har</strong> en god ven, han tit er sammen med.<br />
Han hader, når folk stiller ham spørgsmål.<br />
Han <strong>har</strong> mellemlangt hår.<br />
Han <strong>har</strong> sort hår.<br />
Han er lidt Don Quijotetypen.<br />
86 87
Maja Fichman, Glejberg<br />
Kvin<strong>den</strong> i natten<br />
Hun skræmte mig. Hver nat kom hun. Stod bare ved vinduet, høj og<br />
mager. Hun blev bare ved med at stirre på mig med øjne, der var sorte.<br />
Der var altid lys bag ved hende, lys som lignede et lynnedslag, der bare<br />
blev ved i al evighed. Det lange hvide gardin og hendes tynde sommerkjole<br />
blafrede voldsomt, men <strong>jeg</strong> kunne ikke mærke nogen vind. Kun<br />
en kulde, der langsomt bredte sig i værelset og sugede luften ud af mig.<br />
Nærmest kvalte mig. Jeg følte, <strong>jeg</strong> skulle dø. Men hun sagde ikke noget.<br />
Det var det værste. Hendes lange, fedtede, sorte hår klistrede til hendes<br />
ansigt, som om det regnede på hende. Hun stod nærmest i et uvejr,<br />
men <strong>jeg</strong> var i læ. Jeg var levende. Hun var død. Det var <strong>jeg</strong> ret sikker på.<br />
Ligesom <strong>jeg</strong> var sikker på, det var hende, der gjorde, at <strong>jeg</strong> så underlige<br />
ting. Ting ingen andre så.<br />
Det var for det meste dyr eller mennesker, der gik omkring hos mig.<br />
Snakkede til mig og forventede svar. Nogle gange svarede <strong>jeg</strong> dem. Andre<br />
gange ikke, og så blev de sure og begyndte at skubbe til mig, vælte<br />
mig ned af stolen, og så gloede de andre i klassen. Få gange havde <strong>jeg</strong><br />
også oplevet, at bygninger styrtede sammen, fly faldt ned fra himlen,<br />
biler kørte ind i mig. Jeg blev bange, skreg og prøvede at undvige. Folk<br />
stoppede op på ga<strong>den</strong> og kiggede undrende på mig, men hvad skulle <strong>jeg</strong><br />
sige til dem? Jeg var holdt op med at fortælle de andre om synerne. I<br />
starten mente de bare, <strong>jeg</strong> havde feber. Senere blev <strong>jeg</strong> psykiatrisk undersøgt.<br />
Jeg blev nødt til at sige, at det hele sikkert bare var noget, <strong>jeg</strong><br />
havde drømt, ellers var <strong>jeg</strong> endt på en eller an<strong>den</strong> institution.<br />
Mareridtene startede med det samme <strong>jeg</strong> lukkede øjnene, når <strong>jeg</strong> lagde<br />
mig til at sove. De var altid forskellige, bortset fra slutningen. Det<br />
endte altid med, <strong>jeg</strong> stod i et flammehav og følte mig fanget, og varmen<br />
trak mig ned mod jor<strong>den</strong>. Midt i det hele standsede flammerne, og <strong>jeg</strong><br />
troede, <strong>jeg</strong> var fri, men så blev det koldt, iskoldt, og <strong>jeg</strong> frøs fast, og<br />
88<br />
pludselig vågnede <strong>jeg</strong> midt i det hele, og så stod hun der. Hver nat. Men<br />
hvorfor?<br />
Det var morgen. Heldigvis. Hun var væk. Det var nemmere at holde<br />
de underlige syn ud end hende. Hun var forfærdelig skræmmende. Jeg<br />
kom hurtigt i tøjet, brugte ikke lang tid på morgenma<strong>den</strong> og spurtede<br />
så ellers ud ad døren og sprang op på cyklen, af sted til skole.<br />
Klokken var <strong>næste</strong>n to. Vi havde snart fri. Skønt! Ikke et eneste underligt<br />
syn. Faktisk en ganske normal dag. Vi sad et par drenge på gangen<br />
og lavede en opgave. Det var kedeligt, og <strong>jeg</strong> kunne ikke rigtig følge<br />
med, så <strong>jeg</strong> begyndte at stirre ud i luften. Pludselig blev det køligt. Jeg<br />
gøs en lille smule. ”Hva’ så Frede? Fryser du?” sagde en af mine venner.<br />
Jeg rystede på hovedet og kiggede ned ad gangen. En underlig dis<br />
formede sig for en<strong>den</strong>. En slags tåge. Den blev tyk, og <strong>jeg</strong> mærkede<br />
luften omkring mig blive endnu koldere. Hvad var det, der skete? Det<br />
her var helt forkert! En sort skikkelse kom frem og blev tydeligere og<br />
tydeligere. Det var HENDE! Jeg fór tilbage og var helt i chok. ”Hvad<br />
er der galt med dig, Frederik?” sagde en af de andre drenge. ”Hvorfor<br />
ryster du sådan?” Han fnøs, men det gik mig ikke på. Normalt ville <strong>jeg</strong><br />
have sprunget på ham eller sagt noget. Men <strong>jeg</strong> var som frosset til is.<br />
Helt stiv sad <strong>jeg</strong> i sofaen. Det var som i mareridtene. Som om natten.<br />
Denne gang kom hun bare tættere og tættere på, og <strong>jeg</strong> blev opslugt i<br />
hendes sorte hår.<br />
Det var mørkt. Og koldt. Jeg vidste ikke, hvor <strong>jeg</strong> gik, <strong>jeg</strong> gik bare, famlede<br />
i mørke. Hvor var <strong>jeg</strong>? Pludselig hørte <strong>jeg</strong> et skrig. Forfærdeligt<br />
skingert! Jeg tog mig til ørerne, men ly<strong>den</strong> var så gennemtrængende.<br />
Det var pinefuldt, og <strong>jeg</strong> faldt til jor<strong>den</strong>. Så holdt ly<strong>den</strong> op, og et lys<br />
ovenfra faldt ned over mig. En kvindestemme talte til mig, men or<strong>den</strong>e<br />
89
var uforståelige, kun mit navn fik <strong>jeg</strong> af og til fat i. Endnu et lys kom<br />
ovenfra, men dette faldt på kvin<strong>den</strong>. Kvin<strong>den</strong> fra mit værelse. Jeg gøs<br />
og ville flygte, men <strong>jeg</strong> var frosset fast. Hun stirrede bare på mig. Længe.<br />
Forventede hun, at <strong>jeg</strong> ville sige noget? Så åbnede hun mun<strong>den</strong>. ”Du<br />
er <strong>den</strong> udvalgte. Udvalgt til at lede vores hær fra underver<strong>den</strong>en.” Hvad<br />
snakkede hun om? Det her måtte være endnu et mareridt. ”Nej,” sagde<br />
hun. ”Det her er virkelighed”. Hun svarede på mine tanker. Jeg måtte<br />
sige noget. ”Jeg forstår ikke helt?” sagde <strong>jeg</strong> med dirrende stemme.<br />
Hun stirrede bare på mig med de tomme, sorte øjne.<br />
”Du er <strong>den</strong> udvalgte,” gentog hun. Jeg ville ikke lede nogen hær. Jeg<br />
ville ikke leve i underver<strong>den</strong>en. Jeg blev ved med at tvivle på, om det<br />
her virkelig var virkelighe<strong>den</strong>. Det måtte jo være et mareridt. Vågn op,<br />
vågn op, vågn op! ”Så er det godt!” sagde kvin<strong>den</strong>. Et hav af flammer<br />
omringede mig, samtidig med at en kulde kvalte mig. Jor<strong>den</strong> under mig<br />
opløstes, og <strong>jeg</strong> faldt og faldt. Ned i dybet. Væk.<br />
Laura Emilie Eriksen, Ringe<br />
Grøften<br />
Det var mørkt. Mit blik stressede rundt til alle sider. Lyde var der nok<br />
af. Kul<strong>den</strong> slog mod mine kinder. Det puslede i buskene og <strong>jeg</strong> fór sammen.<br />
Bag mig lød der skridt, som fik mig til at springe op og løbe igennem<br />
skovens uendelige mørke.<br />
Jeg stoppede først, da <strong>jeg</strong> mistede fodfæstet og gled ned i en grøft.<br />
Jeg hev kraven op over mine ører og begyndte modvilligt at klynke<br />
og hulke.<br />
Vandet i grøften lavede iskolde plamager på mine bukser, men <strong>jeg</strong><br />
fokuserede på <strong>den</strong> lyskegle, der nærmede sig. Den gled hen over hvert<br />
enkelt træ og søgte. Søgte efter mig. Hurtigt begyndte <strong>jeg</strong> at kravle, så<br />
lydløst <strong>jeg</strong> kunne. Væk fra lyskeglen, væk fra man<strong>den</strong>. Jeg nåede hen til<br />
en busk, der engang havde stået på bred<strong>den</strong>, men var væltet i grøften<br />
under et af de mange stormvejr. Jeg hev <strong>den</strong> hen foran mig, og <strong>den</strong> var<br />
lige akkurat stor nok til at dække mig. Udefra kunne man ikke se mig,<br />
men til gengæld kunne <strong>jeg</strong> se alt herinde fra.<br />
Lyskeglen der gled forbi busken og videre ned langs grøften og man<strong>den</strong><br />
med det store ar, der gik fra øjenbrynet til hagen. Han sparkede til<br />
en sten, mens han irriteret mumlede. Pludselig flækkede himlen midt<br />
over af et gigantisk lyn, <strong>jeg</strong> skreg og gav et spjæt fra mig. Lyskeglen<br />
drejede hurtigt over på busken igen.<br />
Man<strong>den</strong> begyndte at kravle ned i grøften, men faldt og tabte sin lommelygte.<br />
Jeg sprang ud af busken og op på <strong>den</strong> an<strong>den</strong> side. Grøftens<br />
kanter var nærmest som en slags diger, og <strong>jeg</strong> kunne gemme mig bag<br />
dem. Man<strong>den</strong> lyste hen over hovedet på mig og kom på benene. Regnen<br />
begyndte at plaske ned og gennemblødte mit hår og de få steder mit tøj<br />
ikke allerede var vådt. Man<strong>den</strong> forbandede himlen og forsvandt ind i<br />
skoven. Lyset forsvandt, da hans lommelygte gik ud.<br />
Jeg tvivlede på, at <strong>jeg</strong> kunne finde hjem og besluttede i stedet at tage<br />
hen til en af mine venner, som <strong>jeg</strong> vidste, boede i nærhe<strong>den</strong>. Da <strong>jeg</strong><br />
kom til hans hus, vred <strong>jeg</strong> mit hår og bankede på. Hans far lukkede mig<br />
90 91
ind og bød mig på varm kakao. Hans mor fandt et ul<strong>den</strong>t tæppe til mig<br />
og pakkede mig godt ind. Farven begyndte at komme tilbage til mine<br />
læber.<br />
”Hvad lavede du dog derude i det herrens vejr?” spurgte moren forundret.<br />
Hun var lille og tæt bygget. Jeg tøvede lidt. Skulle <strong>jeg</strong> fortælle<br />
dem hele historien? - eller bare ”Jeg gik en tur, og så fór <strong>jeg</strong> vild i mørket”?<br />
Jeg besluttede mig for det sidste.<br />
Jennifer Jensen, Lejre<br />
I morgen dør <strong>jeg</strong><br />
Om 2 dage, 7 timer og 4 minutter bliver <strong>jeg</strong> kørt over af en lastbil fra<br />
Coca Cola og dør 30 sekunder efter. Føreren af lastbilen vil stige ud af<br />
bilen, tilse mit lig og ringe efter en ambulance. Men det er u<strong>den</strong> betydning.<br />
Jeg vil ikke vågne, lige meget hvad de gør.<br />
Jeg vågner op med hjertebanken. Det virkede så virkeligt, det <strong>jeg</strong> lige<br />
<strong>har</strong> drømt. En form for et syn, ligesom dem <strong>jeg</strong> så ofte <strong>har</strong> set på film.<br />
Jeg rejser mig og går ud fra værelset. Appetit <strong>har</strong> <strong>jeg</strong> ingen af. Jeg gør<br />
mig blot klar til at tage i skole. Da <strong>jeg</strong> mange timer senere kommer<br />
hjem fra skole, er <strong>jeg</strong> stadig bange. Sikker på at mit liv om 2 dage og et<br />
antal timer, <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> opgivet at regne mig frem til, vil være forbi. Jeg <strong>har</strong><br />
stadig intet spist, da det atter bliver aften. Og <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> ondt i hovedet, når<br />
<strong>jeg</strong> lægger mig til at sove.<br />
Om 1 dag, 7 timer og 4 minutter bliver <strong>jeg</strong> kørt over af en lastbil fra<br />
Coca Cola og dør 30 sekunder efter. Føreren af lastbilen vil stige ud,<br />
tilse mit lig og ringe efter en ambulance. Men det er u<strong>den</strong> betydning.<br />
Jeg vil ikke vågne, lige meget hvad de gør.<br />
Jeg vågner op med hjertebanken og en krop, der er våd af sved. Mine<br />
hænder ryster, og min appetit er endnu ikke vendt tilbage. Drømmen<br />
var <strong>den</strong> samme, kun en ting var forandret, tallet for dagene var ændret.<br />
Jeg går ud fra værelset, tager heller ikke noget morgenmad i dag. Jeg er<br />
mere skræmt end i går, og er det stadig, da <strong>jeg</strong> kommer hjem fra skole.<br />
Dagen går så hurtigt, og snart ligger <strong>jeg</strong> igen i min seng og tænker.<br />
Forsøger at sove, men fortryder da det til sidst lykkes.<br />
92 93
Om 7 timer og 4 minutter bliver <strong>jeg</strong> kørt over af en lastbil fra Coca Cola<br />
og dør 30 sekunder efter. Føreren af lastbilen vil stige ud, tilse mit lig<br />
og ringe efter en ambulance. Men det er u<strong>den</strong> betydning. Jeg vil ikke<br />
vågne, lige meget hvad de gør.<br />
Da <strong>jeg</strong> vågner, aner <strong>jeg</strong> ikke, hvor mange timer der er gået, si<strong>den</strong> drømmen<br />
startede. Men det må være derfra, man tæller timerne og minutterne.<br />
Rædslen over ikke at have mulighed for at tælle dem er <strong>næste</strong>n<br />
ikke til at klare. Som de andre dage spiser <strong>jeg</strong> intet, <strong>jeg</strong> gør mig bare<br />
klar til at tage i skole. Det regner, opdager <strong>jeg</strong>, da <strong>jeg</strong> træder u<strong>den</strong>for.<br />
Og det er koldt. Jeg følger en sti, der fører mig op til <strong>den</strong> vej, <strong>jeg</strong> skal<br />
krydse for at komme til skolen. Jeg ser mig for, men åbenbart ikke godt<br />
nok.<br />
Jeg bliver kørt over af en lastbil fra Coca Cola og dør 30 sekunder efter.<br />
Føreren af lastbilen stiger ud, tilser mit lig og ringer efter en ambulance.<br />
Men det er u<strong>den</strong> betydning. Jeg vågner ikke, lige meget hvad de<br />
gør.<br />
Nadia Braad Larsen, Kjellerup<br />
Hippie-Tom og Lille Frida<br />
“Fred, Kærlighed og Frihed!” råbte Gamle Hippie-Tom ind i hovedet<br />
på Lille Frida. “Stop al <strong>den</strong> vold, krig og hadet!” fortsatte han hashpåvirket.<br />
“Jamen Gamle Hippie-Tom,” indskød Lille Frida, “hvis der kun var<br />
gode ting i livet, så ville du slet ikke lægge mærke til, at de var gode.<br />
Derfor er der nødt til at være dårlige ting også, såsom krig og had, vold,<br />
torsdage, og teknomusik. Du er nødt til at tage hele pakken med, Gamle<br />
Hippie-Tom, og hvis der ingen dårlige ting var, ville du jo heller ingenting<br />
have at kæmpe for vel?”<br />
“Nej … snøvlede Gamle Hippie-Tom med de gule rande om øjnene<br />
hængende en meter under hagen, “det var jo også det <strong>jeg</strong> netop skulle<br />
til at sige …”<br />
“Vel var det ej,” afbryder Lille Frida, “du skulle til at sige noget om,<br />
at du vil have frigjort Hashen!”<br />
“Ja, oss’ det,” <strong>har</strong>kede Gamle Hippie-Tom. “Men <strong>jeg</strong> er faktisk en<br />
ganske dybsindig mand, at du ved det, min lille ven.”<br />
Lille Frida himler opgivende med øjnene, men det lægger Gamle Hippie-Tom<br />
slet ikke mærke til, han er nemlig dybt optaget af en samtale<br />
med sin usynlige ven Finn, <strong>den</strong> flyvende kartoffelpandekage.<br />
“Og hvordan mener du så måske lige, at det skulle forestille at gå til,<br />
at du var en dybsindig mand?” spørger Lille Frida bedrevi<strong>den</strong>de.<br />
“Jamen, <strong>jeg</strong> ved alt muligt!” hamrer Gamle Hippie-Tom, “<strong>jeg</strong> kender<br />
meningen med livet!”<br />
Lille Frida griner, ”Ha, som om du gør… Hvad er <strong>den</strong> så?”<br />
“Ja, det ... Det er så men … Øh …” begynder Gamle Hippie-Tom lidt<br />
tøvende, “det er du altså slet ikke gammel nok til at kunne forstå!”<br />
Lille Frida griner igen hånligt af ham. Som om <strong>den</strong> gamle påvirkede<br />
hippieskid ved noget som helst.<br />
“Hvis ikke du siger det, så siger <strong>jeg</strong> til Finn, at han faktisk bare er en<br />
manifestation af din syge hjerne!” truer Lille Frida.<br />
94 95
“Alright, okay …” Tom bukker under for Fridas tomme trusler. “Det<br />
er såmænd … at …” – så når Gamle Hippie-Tom ikke længere, for<br />
pludselig kommer der en snigskytte fra Ministeriet-der-tager-sig-afat-børn-endelig-ikke-må-tro-at-der-er-noget-galt-med-livet-eller-atver<strong>den</strong>-er-Fragelland-når-<strong>den</strong>-blot-er-<strong>den</strong>-virkelige-ver<strong>den</strong><br />
og plaffer<br />
Gamle Hippie-Tom ned på åben gade.<br />
“Hm …” tænker lille Frida, “måske havde <strong>den</strong> gamle hippie alligevel<br />
fat i et eller andet?”<br />
Båd-bygger-Kurts historie<br />
Der var en mand. Man<strong>den</strong> boede i et hus tæt på havet. Man<strong>den</strong> hed<br />
Båd-bygger-Kurt, og sådan hed han, fordi han en gang for længe si<strong>den</strong><br />
i sin fortid havde bygget mange både til byen, men det var han for<br />
længst holdt op med, da han havde fået gigt i sin venstre balle. Men<br />
Båd-bygger-Kurt var altså venner med alle i hele <strong>den</strong> lille by Sønderho.<br />
Det var sjovt nok også der, han boede. I Sønderho altså. Han boede i et<br />
hvidt hus med grønt tag, midt på diget. Han havde selv bygget huset.<br />
Alle folk i byen mente, at det var dumt af ham at bygge sit hus midt<br />
på diget, for hvad hvis nu det blev stormvejr og oversvømmet? Bådbygger-Kurt<br />
mente nu ikke at der kunne være nogen fare ved det. Han<br />
sørgede nemlig ikke blot for at holde sig gode venner med alle folkene<br />
i Sønderho, han vidste at det også var vigtigt at holde sig gode venner<br />
med Sønderhohavnens havgud Kaj.<br />
Så skete der selvfølgelig det, at det blev stormvejr, og vandet steg og<br />
steg. Snart var det helt oppe ved digets kant. Men Båd-bygger-Kurt<br />
havde lige netop <strong>den</strong> samme dag ofret et kæmpestort fad kartoffelpandekager<br />
til Kaj, og for øvrigt var Kurt også havgu<strong>den</strong>s bedste (og<br />
eneste) ven. For der var nemlig det ved Sønderho, at det kun var Kurt<br />
der troede på, at havgu<strong>den</strong> overhovedet eksisterede. De andre mente, at<br />
Kurt bare var en gammel tosse, men Kurt var meget mere end det, så<br />
derfor, da vandet begyndte at stige, beskyttede Kaj Kurts hus, og hans<br />
hus blev ikke det mindste ramt af vandet. Resten af byen derimod lå<br />
under vand i 15 dage. Folkene i byen var selvfølgelig ikke under vand så<br />
længe. Da der var gået omkring 1½ time, flygtede de alle, og da Kurts<br />
hus var det eneste der ikke lå under vand, var det der de søgte hen.<br />
Heldigvis havde Kurt kaffe på kan<strong>den</strong>.<br />
Ole Dresstop Kjolekjær<br />
Mand. 48. Bor i Øllebællerby, Skørtegade 6, og er havnearbejder. Bruger<br />
størrelse 43½ i sko. Elsker Volvo og øl. Hans hobby er at drikke bajere<br />
med John nede på kroen. Han går altid i kedeldragter og er ikke så glad<br />
for hygiejne. 1.78 høj. Han <strong>har</strong> en skjult hobby. Kjoler. Elsker at tage et<br />
tylskørt u<strong>den</strong> på kedeldragten. Er misundelig på Johns Puch Maxi. Om<br />
onsdagen går han til ballet. Hører typisk dansktop, især Bjørn og Okay,<br />
dog også Kim Larsen engang imellem, er også lidt til jazz, når han er<br />
nedtrykt. Har ingen børn, men er lun på Connie nede fra Pubben. Ole<br />
elsker at give kommunen skyl<strong>den</strong> for alle sine problemer. Dette gør han<br />
tit sammen med John, Gunner, CC og Tommy Alright, der også alle tre<br />
er passionerede klagere. Han arbejder i CC’s firma: CC Horsens. Udover<br />
det elsker han at shoppe blondeundertøj, og hver fredag tager han ind<br />
til sin skrædder for at prøve kjoler. Han <strong>har</strong> en hund, der hedder Pølse.<br />
96 97
Freja Henner Haagensen, Humble<br />
Hjemløs<br />
Hun griner og trækker i sin hestehale, der bølger lyst ned over skulderen.<br />
En duft af sommergræs fylder legepladsen. Sara, <strong>den</strong> smukkeste<br />
pige på skolen. Hun er så sej og tager altid alting så roligt. Jeg ville ønske,<br />
<strong>jeg</strong> var ligesom hende. For alle kan lide Sara. Jeg beundrer hende.<br />
Må<strong>den</strong> sommersolens stråler rammer hendes hår på, hendes smil, latter<br />
og lyse stemme, når hun kalder mig over til sig fra sin solbeskinnede<br />
plads på legepladsen og hvisker lette ord i mit øre, mens de andre<br />
børn på gyngerne kigger misundeligt på. Jeg er glad for, at hun bruger<br />
tid på mig, at hun overhovedet vil være sammen med mig. Jeg er genert<br />
og tør ikke alle de ting hun tør, tænker <strong>jeg</strong>, mens hun løber grinende af<br />
sted for at klatre op i gyngestativet. Vin<strong>den</strong> leger med hendes hår. Hun<br />
kalder mig op til sig, <strong>jeg</strong> vil gerne, men tør ikke. Jeg ryster genert på<br />
hovedet og træder et par skridt baglæns. Hun griner og klapper med de<br />
små hænder på det varme stativ. “Kom nu!”<br />
En hård knude samler sig i min mave. Jeg vil være som hende, hvorfor<br />
er <strong>jeg</strong> altid <strong>den</strong>, der ender med at bryde sammen. Knu<strong>den</strong> presser sig<br />
op igennem min hals. Jeg vil ikke græde, ikke her. Jeg vil være sej over<br />
for Sara, tænker <strong>jeg</strong> med knyttede hænder, men det hjælper ikke, <strong>jeg</strong><br />
begynder at græde og sætter mig ned, med varme tårer løbende ned ad<br />
kinderne, ver<strong>den</strong> bryder sammen.<br />
I det samme mærker <strong>jeg</strong> en varm hånd på min kind, <strong>jeg</strong> ser op og<br />
møder Saras blik, hun lægger bekymret hovedet på skrå. “Emma, hvad<br />
græder du for?” Jeg græder endnu mere over, at hun nu <strong>har</strong> set mig<br />
blottet på <strong>den</strong>ne måde. “Det er ikke dig!” snøfter <strong>jeg</strong> højt. Hun griner,<br />
hendes latter varmer mig in<strong>den</strong>i. “Hey!” siger hun pludselig med<br />
spænding i stemmen. “Hvad med, at vi tager over til mig nu?” Hun<br />
kigger på mig med spændte øjne og halvåben mund. “Vi kunne lege<br />
hos mig!”<br />
Jeg snøfter, tørrer mine øjne og nikker. Hun nikker igen og tager mig<br />
i hån<strong>den</strong>. Sammen går vi hjemad mod hende. Vilde forestillinger om<br />
98<br />
hvilket fantastisk hus hun må bo I, cirkulerer i mit hoved, det bliver<br />
spæn<strong>den</strong>de.<br />
Jeg begynder at småhoppe hen af ga<strong>den</strong>. Vi ser på hinan<strong>den</strong> og griner<br />
igen. Pludselig standser vi. “Her bor <strong>jeg</strong>!” Hun peger ivrigt med hele<br />
armen imod lossepladsen. Jeg står måbende tilbage. Jeg havde aldrig<br />
troet, at hun var hjemløs.<br />
Det sker når du mindst venter det<br />
Baren var fuld af ubehagelige mennesker. De sad med slørede blikke i<br />
en tåge af røg og med alkohol boblende i bun<strong>den</strong> af deres glas. Der var<br />
meget larm, hver eneste mand råbte til kvinderne, der havde trukket<br />
sig op i et hjørne af baren med læbestift på kanten af deres drinks. De<br />
høje støvler gik dem til over knæene på de slanke ben.<br />
Man<strong>den</strong> foran Johnny pustede overlegent en tyk røgsky i hovedet på<br />
ham. Johnny ignorerede ham. En uro rørte på sig i ham, der var kun<br />
én han tænkte på. En af pigerne gik vaklende op, og gik grinende imod<br />
ham. Han sukkede dybt. Han var ikke i humør til at snakke med nogen.<br />
Kvin<strong>den</strong> satte sig ved si<strong>den</strong> af ham og præsenterede snøvlende sig selv,<br />
en tyk lugt af røg og alkohol dampede fra hendes mund og ud i rummet.<br />
Hendes parfume var tung og vækkede minder bag hans flakkende<br />
blik. Han tog sig til hovedet og prøvede at lukke pigens uafbrudte tale<br />
ude, men u<strong>den</strong> held.<br />
“Er du okay?” skingrede det i hans hoved. Pigen havde lagt en hånd<br />
på hans skulder. Han mumlede noget utydeligt til hende og rejste sig<br />
hurtigt. Alting snurrede omkring ham, men han ville bare væk. Lugten<br />
af fulde mennesker fik ham til at vakle. Den kolde decemberluft<br />
ramte ham som et slag i ansigtet, da han trådte u<strong>den</strong> for baren. Der stod<br />
99
grupper af folk rundt omkring på <strong>den</strong> mørke gade og inhalerede røg fra<br />
store cigarer. En tynd latter hørtes tydeligt.<br />
Neonlysene flashede og kastede skygger. Johnny vandrede ned ad ga<strong>den</strong><br />
som et spøgelse, ingen så ham. Han var usynlig for alle. Han satte<br />
sig ned på et gadehjørne, og pressede ryggen mod <strong>den</strong> kolde mur. Han<br />
lukkede øjnende og huskede stemmen. “Johnny” havde <strong>den</strong> sagt “Johnny,<br />
du er alt for mig.” “Som om,” snøvlede han og begravede ansigtet i<br />
hænderne. Der lød en dyb hulken fra ham, alt imens minder passerede<br />
for hans indre blik. Fyldt op med selvmedli<strong>den</strong>hed og had skulle han til<br />
at rejse sig igen, da han pludselig hørte en hæs stemme: “Se dog ikke<br />
sådan ud, der er folk, der <strong>har</strong> det værre end dig.” Han havde svært ved<br />
at høre, hvor stemmen kom fra.<br />
Det var ikke en stemme han kendte, men han mente, at han havde<br />
hørt <strong>den</strong> før.<br />
Han opdagede en gammel mand, der sad med et brunt tæppe over sig<br />
og en hund ved sin side. Johnny gøs. Tænk at han ikke havde opdaget<br />
man<strong>den</strong>, der ellers sad så tæt på. Hun<strong>den</strong> havde hvide lysende øjne og<br />
sad og stirrede tomt ud i luften. Johnny spurgte man<strong>den</strong>, om han lige<br />
var kommet, mens han holdt øjnene på <strong>den</strong> deforme hund, der sad stille<br />
og ubevægelig. “Måske <strong>har</strong> <strong>jeg</strong> altid været her, du ser mig bare ikke.”<br />
Han strøg sin hund over pelsen.<br />
“Du glemmer vist, at ti<strong>den</strong> går,” sagde han.<br />
Johnny fnøs bare ad ham, hvad var det for noget pis at fyre af?<br />
En iskold vind fik Johnnys korte hår til at danse en smule i vin<strong>den</strong>. Kun<br />
et øjeblik havde hans blik fulgt en kvinde, der med høje hæle smældede<br />
mod baren, men da han flyttede blikket tilbage mod <strong>den</strong> gamle var han<br />
væk. Johnny var ligeglad. Han rodede bare i lommen for at finde en cigaret,<br />
da han pludselig opdagede at hans ur var væk. Han gravede dybt<br />
i lommen på sin brune vinterfrakke, men u<strong>den</strong> resultat. Han huskede<br />
at man<strong>den</strong> havde sagt noget om tid. Han glemte helt trangen til nikotin<br />
og hastede ned ad ga<strong>den</strong>. Grinende ansigter og vaklende folk gled forbi<br />
ham og flød ud i et væld af farver for hans blik.<br />
“Har I set en gammel mand her et sted?” råbte han frustreret efter<br />
en lille gruppe mennesker. De kiggede alle underligt på ham. “Hvorfor,<br />
det er måske din skytsengel?” råbte de hånligt.<br />
Johnny stivnede, mens billedet af man<strong>den</strong> blev ved med at presse sig<br />
på for hans indre blik.<br />
Det sker jo, når man mindst venter det.<br />
100 101
Amalie Malmgren Asmild
Julie Bank Rasmussen, Hinnerup<br />
Til <strong>den</strong> bitre ende<br />
Johannes Nielsen blev født d. 12. 9. 1877. Han var en unge, der skreg<br />
meget. En ulidelig pestilens for sine fortvivlede forældre. Som barn blev<br />
han mobbet af de andre drenge. Som resultat af en genetisk fejl, der hørte<br />
hans familie til, var hans øjenbryn vokset sammen. Foru<strong>den</strong> monobryn<br />
havde han kraftigt underbid, tjavset tisgult hår og store ører. Hans<br />
næse lignede et ørnenæb og var <strong>den</strong> ting, han blev drillet mest med.<br />
Selvtillid havde han ikke meget af. Som følge deraf blev skibet ”Mågen”<br />
hans tilflugtssted. Men det forholdt sig sådan, at sømæn<strong>den</strong>e var<br />
værre, end drengene havde været. Mere og mere af Johannes forsvandt.<br />
Hans tanker blev mørke og dystre. Det ville måske være endt i tragedie<br />
allerede her, hvis ikke Asmine Pedersen var kommet ind i Johannes’<br />
ellers så usle liv. De giftede sig, fik børn og hele svineriet. Johannes var<br />
lykkelig. Men i 1936 greb han sin kone på fersk gerning. Hun havde<br />
været ham utro med hans egen bror, Jørgen. Johannes var knust. Hans<br />
kat Røde blev efterhån<strong>den</strong> det eneste, der kunne gøre ham glad. Men en<br />
kold og blæsende januardag fandt han Røde liggende død på grusstien.<br />
En halvstiv hestevognsfører havde kørt Røde over. Da katten var væk,<br />
blev Johannes skør. D. 11. 6. 1937 blev der endelig gjort en ende på hans<br />
lidelse. Fuld og fordrukken, som han havde været si<strong>den</strong> Rødes død, skar<br />
han halsen over på sig selv. Få mødte op til begravelsen.<br />
Det nye hus<br />
Jeg gik hen ad vores gulv med min bamse i hån<strong>den</strong>. hr. Teddybjørn.<br />
Mit mareridt havde været slemt. Et stort uhyggeligt hus med spøgelser.<br />
Spøgelserne havde været efter mig. Der havde været en kniv. Den<br />
glimtede ikke som dem, vi <strong>har</strong> i køkkenet. Jeg var bange og gik videre<br />
hen ad gangen. Hen mod soveværelset. Jeg åbnede døren, der gav et<br />
knirk fra sig.<br />
”Mareridt igen?” spurgte mor.<br />
Jeg nikkede og lagde mig i sengen og sov indtil <strong>næste</strong> morgen.<br />
Mor vækkede mig og sagde, at der var morgenmad. På vores træbord<br />
stod der pandekager med sukker og syltetøj. Min livret. Far sad med sin<br />
avis og en kop kaffe.<br />
”Liva <strong>har</strong> haft mareridt igen,” sagde mor og vendte en pandekage i<br />
luften. Mor var super til at bage pandekager. Hun lavede jor<strong>den</strong>s bedste.<br />
”Okay,” sagde han og bladrede i sin enorme avis.<br />
”Hører du overhovedet efter, hvad <strong>jeg</strong> siger?” spurgte mor. Hun så<br />
vred ud. Ligesom <strong>den</strong> dag, hun fortalte far, at han skulle sove inde på<br />
sofaen. Ligesom <strong>den</strong> dag hun råbte ad far og <strong>den</strong> dag, hun havde sagt,<br />
at han skulle gå.<br />
”Må <strong>jeg</strong> få nogle flere pandekager?” spurgte <strong>jeg</strong>.<br />
”Selvfølgelig, skat,” svarede mor. Hun kom ud af køkkenet med en<br />
stor lækker pandekage på en tallerken. Hun havde en flot kjole med<br />
blomster på. Hun gik hen mod mig. Hun duftede af vaniljeis. En pandekage<br />
blev lagt på min tallerken. Jeg mærkede hendes varme hånd stryge<br />
over min kind. Jeg puttede godt med syltetøj og sukker på. Sådan<br />
smagte det bedst. Efter min femte pandekage gjorde min mave ondt. Jeg<br />
slikkede sukkeret af tallerkenen.<br />
”Liva, vi <strong>har</strong> noget at fortælle dig,” sagde mor. Hun snoede noget af<br />
sit brune hår om sin ene finger.<br />
”Mor og far <strong>har</strong> besluttet bare at være venner,” sagde mor. ”Vi skal<br />
104 105
ikke længere bo sammen”.<br />
”Hvorfor?” spurgte <strong>jeg</strong> forvirret.<br />
”Jo, ser du,” min mor kiggede på mig med sine blå øjne. ”Vi <strong>har</strong> brug<br />
for at være venner i et stykke tid. Men uanset hvad der sker, skal du<br />
huske på, at vi elsker dig højere end noget andet, lille skat.”<br />
”Skal vi så flytte?” spurgte <strong>jeg</strong>.<br />
”Det skal vi. Hen til et nyt og flot hus. Det skal nok blive godt, lille<br />
skat,” svarede mor med et smil om mun<strong>den</strong>.<br />
Dagene går.<br />
Ti<strong>den</strong> flyver af sted.<br />
Dag til nat. Nat til dag.<br />
En larmende kat<br />
I <strong>den</strong> mørke nat.<br />
Den gavmilde giver husly.<br />
Mor havde sagt, at vi skulle hen og se det nye hus. I min arm havde<br />
<strong>jeg</strong> hr. Teddybjørn. Mor virkede glad. Gladere end <strong>jeg</strong> havde set hende<br />
i lang tid.<br />
”Kom lille skat,” sagde hun.<br />
Jeg kiggede ud over det snedækkede landskab. Far var væk. Mor sagde,<br />
at han havde travlt. Jeg savnede ham. Hun tog min hånd og førte<br />
mig hen til en gul bil. Vi kørte af sted.<br />
”Jeg ser noget grønt,” sagde <strong>jeg</strong> smilende.<br />
”Hmm, <strong>den</strong> var svær. Er det græsset?” spurgte hun.<br />
”Nej,” svarede <strong>jeg</strong>.<br />
”Et hus?”<br />
”Nej, kom nu mor”<br />
”Bilen?”<br />
”Nej”<br />
”Træerne?”<br />
”Ja, du gættede det,” svarede <strong>jeg</strong>.<br />
Vi legede i lang tid. Mor gav man<strong>den</strong>, der havde kørt os, nogle skinnende<br />
mønter. Så ankom vi til huset. Det lignede huset fra mit mareridt.<br />
”Mor, behøver vi bo her?” spurgte <strong>jeg</strong>.<br />
”Ja, skat, det gør vi,” svarede mor.<br />
Vi gik ind. Jeg holdt min mor i hån<strong>den</strong>. Hellere være på <strong>den</strong> sikre side.<br />
Mor viste mig og hr. Teddybjørn, hvor vores værelse var. Jeg fandt min<br />
malebog frem og begyndte at male.<br />
”Aftensmad,” kaldte mor.<br />
Jeg gik ind i køkkenet. Mor stod og hakkede gulerødder. I hån<strong>den</strong><br />
havde hun en kniv. Den glimtede ikke. Det var kniven fra mit mareridt.<br />
”Mor, <strong>jeg</strong> kan ikke lide <strong>den</strong> kniv,” sagde <strong>jeg</strong>.<br />
”Det er det eneste, vi lige <strong>har</strong>, lille skat. Jeg skal nok få købt en ny.<br />
Den skærer heller ikke særlig godt,” sagde mor.<br />
Jeg var ikke bange mere. Mareridtene forsvandt.<br />
106 107
Gita Andersen, Skanderborg<br />
Scene<br />
En lejlighed midt i byen. Aften.<br />
Jacob: (Farer ind i lejlighe<strong>den</strong> og ind på toilettet. Åbner skabet og tager<br />
et glas piller frem, putter nogle i mun<strong>den</strong>.)<br />
Maria: (Kommer løbede ind efter ham.) Er du okay?<br />
Jacob: Jeg <strong>har</strong> det fint. Og du behøver ikke at reagere sådan, <strong>jeg</strong> dør ikke<br />
af det mindste anfald.<br />
Maria: Det’ bare, <strong>jeg</strong> ved ikke rigtig, det kommer som et chok.<br />
(Lang pause imellem dem.)<br />
Maria: Du kunne godt have fortalt mig det noget tidligere, det er jo<br />
ikke noget, der udvikler sig fra <strong>den</strong> ene dag til <strong>den</strong> an<strong>den</strong>. Jeg holder af<br />
dig … Jeg <strong>har</strong> ret til at vide det.<br />
Jacob: (Tager jakken af og sætter sig ned i en stol.) Er det ikke min<br />
beslutning? Det er mig, der fejler noget. Måske var <strong>jeg</strong> ikke klar til at<br />
fortælle dig det, du ville blive ked af det, eller …<br />
Maria: (Sætter sin taske på bordet.) Eller hvad?<br />
Jacob: Ikke noget.<br />
Maria: Jo, eller hvad?<br />
Jacob: (Tøvende) Det ved <strong>jeg</strong> ikke, sådan som du opfører dig nu, måske.<br />
Maria: Hvordan opfører <strong>jeg</strong> mig da? Dårligt, godt, hvordan vil du have,<br />
at <strong>jeg</strong> skal opføre mig. Hvordan tror du, <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> det? Tror du, det er<br />
særlig let at få at vide, at ens kæreste er dødelig syg. At, at, at ... Arh!<br />
For helvede. (Sætter sig ned.)<br />
Jacob: Slap nu af.<br />
Maria: Nej, for helvede! Du kan ikke bare sige til mig, at <strong>jeg</strong> skal slappe<br />
af, du skal dø, og du <strong>har</strong> ikke fortalt mig det.<br />
Jacob: Jeg viste jo ikke, hvordan du ville …<br />
Maria: Du skal ikke sige det der igen! Du skulle have fortalt mig det, da<br />
du fik det at vide. Det er ikke fair.<br />
Jacob: (Peger på sig selv) er JEG ikke fair ...? Hvad med dig, der bare<br />
skælder ud på mig?<br />
Maria: Kan du ikke se, at det får andre ting til at virke som en løgn? Jeg<br />
synes sgu’ da ikke, det er rart at få at vide, at du <strong>har</strong> løjet.<br />
Jacob: Hvad <strong>har</strong> <strong>jeg</strong> løjet om?<br />
Maria: Om at vi skulle giftes. Om at vi skulle ha’ et stort bryllup og få<br />
to børn, når vi begge var færdige med vores uddannelser.<br />
Jacob: Det er jo ikke sikkert, at … glem det, glem alt sammen. Jeg går<br />
i seng, <strong>jeg</strong> er træt. Jeg orker ikke at skændes. (Går langsomt ind mod<br />
soveværelset.)<br />
Maria: Vi skændes da ikke.<br />
Jacob: Bare stop, okay. Jeg er ikke i humør til det her. (Lukker døren<br />
efter sig til soveværelset.)<br />
Maria: (Hænger jakken på plads på knagerækken, knuger <strong>den</strong> i kort tid<br />
og lægger sig så ind på sofaen.)<br />
108 109
Elisabeth Toft, Ringsted<br />
Spring Nicht<br />
”Luder,” ”Emo,” <strong>jeg</strong> klemte mine bøger indtil mig, imens <strong>jeg</strong> gik ned<br />
ad gangen. De blev ved. ”Gå dog hjem og begå selvmord,” de kiggede<br />
på mig. Det var ikke noget nyt. Mine sko sad løst om mine fødder,<br />
fordi de var så slidte, og mit hår hang bare ned over mine skuldre. Jeg<br />
fik mindre og mindre lyst til at gøre noget ud af mig selv for hver dag,<br />
der gik. ”Hvad så emo? Har du været hjemme og cutte for nyligt?”<br />
<strong>jeg</strong> ignorerede dem og sendte kolde blikke ned til det hårde stengulv.<br />
Skolen var ikke ligefrem mit yndlingssted. Jeg fortsatte ned ad gangen<br />
og prøvede at lukke alle sætningerne ude af mit hoved. Det eneste, der<br />
hjalp lidt, var de høretelefoner <strong>jeg</strong> havde i ørerne, der blev bare ikke<br />
spillet musik. Det var ved at blive for meget for mig. Jeg drejede ind i<br />
tysklokalet og så mig rundt. Folk gloede på mig og begyndte at hviske<br />
sammen. Jeg satte mig ned ved et alene bord bagerst i klassen og fandt<br />
mine bøger + min skrivebog. Si<strong>den</strong> <strong>jeg</strong> var helt lille <strong>har</strong> <strong>jeg</strong> altid elsket<br />
at skrive, og <strong>har</strong> gjort det konstant. For to år si<strong>den</strong> fik <strong>jeg</strong> en bog i fødselsdagsgave<br />
af min daværende bedsteveninde og <strong>har</strong> elsket <strong>den</strong> højt<br />
si<strong>den</strong>. ”Kæft hvor er hun klam,” hviskede en pige til en an<strong>den</strong> pige, der<br />
sad to rækker foran mig. Jeg skulede til dem og havde <strong>næste</strong>n lyst til at<br />
hvæse af dem. ”i det mindste <strong>har</strong> <strong>jeg</strong> da en stil ...” tænkte <strong>jeg</strong> for mig<br />
selv og fandt min stiftblyant frem. Der var ikke mange elever herinde.<br />
Mange elever pjækkede fra tysk og engelsk. Det var heller ikke specielt<br />
spæn<strong>den</strong>de, men <strong>jeg</strong> nød at sidde for mig selv og skrive. Jeg ignorerede<br />
de sedler, der blev smidt efter mig, for <strong>jeg</strong> vidste godt, hvad der stod<br />
på dem. Det samme som de råbte. Luder, emo, kælling, faggot nogle<br />
gange endda. Der var mange ting, <strong>jeg</strong> godt kunne leve u<strong>den</strong>. Jeg sad<br />
bare og skrev alene, og prøvede at lukke lærens snak ud af mit hoved.<br />
Det eneste, <strong>jeg</strong> ville have derinde, var min musik og mine ideer. Intet<br />
andet. Jeg havde ikke behov for andet. Jeg havde ikke behov for kærlighed.<br />
Jeg havde klaret mig u<strong>den</strong> i to år, og <strong>jeg</strong> ville sagtens kunne klare<br />
mig u<strong>den</strong> meget længe endnu. Hvis <strong>jeg</strong> ellers ville leve så længe endnu.<br />
110<br />
Mine selvmordstanker blev stærkere og stærkere for hver dag, og <strong>jeg</strong><br />
overvejede i forvejen, hvordan det skulle gøres.<br />
Da timen sluttede, havde <strong>jeg</strong> besluttet mig. Mit liv var ikke værd at<br />
leve. Efter skole, gik <strong>jeg</strong> hjem på mit værelse og tog min yndlingstaske.<br />
Jeg lagde ikke specielt meget i. Min skrivebog, mit penalhus, og min<br />
tegnebog. Intet andet. Jeg ventede. Jeg ventede bare på at klokken skulle<br />
blive halv ni. Jeg ved ikke hvorfor <strong>jeg</strong> lige præcis valgte det tidspunkt,<br />
men det skulle være der. Da klokken blev halv ni, gik <strong>jeg</strong> ned i køkkenet,<br />
åbnede vinduerne helt op for at min mor kunne slippe for lugten af<br />
min brors smøger og stoffer, og fortsatte, u<strong>den</strong> at sige farvel til noget<br />
af det <strong>jeg</strong> lod tilbage. Jeg gik fast besluttet på at nå mit mål. Der var<br />
ikke langt igen. Det regnede u<strong>den</strong>for, og der var igen mennesker. Det<br />
var lige præcis det tidspunkt, hvor alle enten var inde og spise eller<br />
bare ikke gad være ude. Parkeringshuset var stort. Jeg havde min iPod i<br />
ørerne og havde skruet helt op for Tokio Hotels ”Spring Nicht“. Jeg lyttede<br />
meget til deres musik, men <strong>jeg</strong> kendte dem ikke rigtigt. Jeg løb op<br />
af trapperne i parkeringshuset og op på taget. Det var virkelig et smukt<br />
syn. Lyset var tændt overalt i Berlins gader, og regndråber faldt ned<br />
fra himlen. Oppe på taget lå der vandpytter over det hele. Jeg kunne<br />
se kanten. Jeg trådte frem imod <strong>den</strong>. Ca. 50 cm høj og 30 cm bred. Det<br />
var perfekt. Jeg havde <strong>skrevet</strong> en sidste sætning i min bog, og håbede<br />
bare regnen ikke ødelagde <strong>den</strong>. Da <strong>jeg</strong> trådte op på kanten, stoppede <strong>jeg</strong><br />
min musik. Der var helt stille nu. Alt, man kunne høre, var regnen,<br />
der faldt. Jeg vendte hovedet op imod himlen. ”Farvel onde ver<strong>den</strong>,”<br />
det hele gik lidt for hurtigt. En dame skreg ovre i et vindue, folk kiggede<br />
ud af deres vinduer og begyndte at råbe og kort tid efter var der<br />
brandvæsen i ga<strong>den</strong> og en kæmpe tilskuermængde. ”Pige! Lad vær med<br />
at begå selvmord,” sagde en mand i brandmandstøj med en megafon.<br />
”Bare hold jeres kæft,” hviskede <strong>jeg</strong> og knugede min taske indtil mig.<br />
Jeg vendte ryggen til byen og lukkede øjnene, parat til at falde, da <strong>jeg</strong><br />
111
hørte skridt på taget. De stod lidt fra mig. Det band <strong>jeg</strong> havde lyttet lidt<br />
til de sidste par uger. Tokio Hotel.<br />
Ich schrei in die Nacht für dich<br />
Lass mich nicht im Stich<br />
Spring nicht!<br />
Die Lichter fangen dich nicht, sie betrügen dich<br />
Spring nicht!<br />
Erinner dich, an dich und mich!<br />
Det var Bill, der sang. Han gik over imod mig. ”Jeg kender dig ikke,<br />
men lad vær’. Ingen fortjener at begå selvmord,” sagde han og så mig<br />
direkte i øjnene. ”Et skridt til og <strong>jeg</strong> springer,” min stemme var hæs.<br />
”Lad vær’,” han stoppede brat op og så be<strong>den</strong>de på mig. ”Hvorfor? Jeg<br />
<strong>har</strong> ingen grund til at leve mere,” sagde <strong>jeg</strong>. ”Jo du <strong>har</strong>. Som <strong>jeg</strong> sagde.<br />
Ingen fortjener at begå selvmord,” sagde Bill. ”Jo, <strong>jeg</strong> gør,” sagde <strong>jeg</strong><br />
stille. Tom trådte frem. ”Hold nu op. Kom med os,” han så på mig<br />
med de der smukke brune øjne, han <strong>har</strong>. ”Drengen <strong>jeg</strong> elsker, elsker<br />
en an<strong>den</strong>. Jeg <strong>har</strong> ingen grund til at leve,” <strong>jeg</strong> lukkede øjnene og så<br />
Alex’ ansigt for mig. Jeg havde set ham sammen med Julie, og havde<br />
fået bekræftet de kom sammen. ”Jamen så kæmp dog for ham i stedet<br />
for at giv op på <strong>den</strong> måde!” sagde Bill og trådte et skridt nærmere. Jeg<br />
lukkede øjnene, og skulle lige til at springe, da <strong>jeg</strong> hørte en stemme, <strong>jeg</strong><br />
kendte lidt for godt. ”Nu stopper du lige der, Elisabeth,” <strong>jeg</strong> åbnede øjnene<br />
og så ham stå der. Kæft hvor var han egentlig lille i forhold til Bill<br />
og Tom. ”Hvorfor skulle <strong>jeg</strong>?” hviskede <strong>jeg</strong>. Min stemme var helt hæs.<br />
Jeg stod som frosset fast til stedet, imens han gik tættere og tættere på<br />
mig. ”Lad dog vær’, hun springer!” Tom lagde en arm foran ham. ”Nej<br />
hun gør ej. For så springer <strong>jeg</strong> efter hende,” sagde Alex og begyndte at<br />
gå frem imod mig. ”Kom nu herned til mig putte,” sagde han be<strong>den</strong>de<br />
og tog fat i min hånd. ”Nej ...” hviskede <strong>jeg</strong> og kunne mærke en tåre på<br />
min kind. ”Hvad skal <strong>jeg</strong> gøre for at få dig til at blive?” spurgte han.<br />
”Du kan ikke gøre noget. Jeg er fortabt,” hviskede <strong>jeg</strong> og trak min hånd<br />
ud af hans. ”Hold op, Eli!” Han lagde armene om mig og løftede mig<br />
ned fra kanten. Dér brød <strong>jeg</strong> fuldstændigt sammen. Jeg græd og <strong>jeg</strong><br />
græd, imens han bare stod med armene om mig og prøvede at trøste<br />
mig. ”Sååså, putte. Alt bliver godt nu,” sagde han og vuggede mig blidt<br />
fra side til side. ”Hvorfor gør du overhovedet det her? Du er jo kærester<br />
med Julie,” <strong>jeg</strong> tørrede mine tåre væk og så på ham. ”Nej <strong>jeg</strong> er<br />
ej. Hvem <strong>har</strong> givet dig <strong>den</strong> tanke? Julie er min eks, men det er lang tid<br />
si<strong>den</strong>,” sagde han undrende. ”Jeg så jer,” <strong>jeg</strong> skubbede mig selv væk fra<br />
ham og løb over imod kanten. Han lagde armene om mig, og da han er<br />
meget stærkere end <strong>jeg</strong> er, fik han hurtigt hevet mig tilbage. Jeg kæmpede<br />
imod med alle mine kræfter, men Tom og Bill stillede sig foran<br />
mig og holdte mig tilbage. ”Hold så op! Kom med her,” Alex løftede<br />
mig og begyndte at gå. Vi nåede ned til første sal. ”Jeg klarer <strong>den</strong> herfra.<br />
Tak for at holde hende tilbage,” sagde han, satte mig ned og lagde<br />
armene om mig. Jeg stod bare og nød at stå sammen med Alex. Bill og<br />
Tom nikkede og gik, og Alex så på mig. ”Lov mig du aldrig prøver på<br />
det der igen,” sagde han helt alvorligt og så mig direkte i øjnene. ”Det<br />
kan <strong>jeg</strong> ikke love dig,” hviskede <strong>jeg</strong> og så ned på vores sko. ”Kig her,<br />
der sidder ingen øjne på det hoved,” <strong>jeg</strong> forstod ikke først, men smilede<br />
så da <strong>jeg</strong> så pervershe<strong>den</strong> i <strong>den</strong>. ”Hvorfor?” spurgte <strong>jeg</strong> og så op på<br />
ham. ”Fordi <strong>jeg</strong> be’r dig om det,” sagde han og nussede mig på ryggen.<br />
”Hvorfor skulle <strong>jeg</strong> lytte?” spurgte <strong>jeg</strong> og så på ham. ”Derfor,” han<br />
lænede sig ned imod mig og kyssede mig. Det var ikke med tunge eller<br />
noget, men det var stadig himmelsk, for det var mit første kys, og <strong>jeg</strong><br />
følte virkelig noget for Alex. ”Derfor skal du lytte efter hvad <strong>jeg</strong> siger,”<br />
112 113
hviskede han og nussede mig på kin<strong>den</strong>. ”Jamen så vil <strong>jeg</strong> da lytte efter<br />
hvad du siger ...” <strong>jeg</strong> var helt åndeløs og længtes efter ham. Jeg lagde<br />
mit hoved mod hans bryst og nød bare at kunne høre hans hjerte slå.<br />
For første gang i mit liv var alt perfekt.<br />
Elizabeth Schrøder Sørensen, Herning<br />
Den rejsende fløjtespiller<br />
Victoriansk tid, kroen. Sent på aftenen.<br />
Vladimir går ind. Snakken forstummer.<br />
VLADIMIR: Vær’ hilset i Dronning Victorias navn!<br />
KROEJEREN: Hvad vil en fremmed, klædt i silke, i vores by?<br />
En mumlen om <strong>den</strong> nyankomne spredes i kroen.<br />
VLADIMIR: Tys! Mit tøj er nok af silke, men <strong>jeg</strong> er ligesom jer. En<br />
hund som jer.<br />
KROEJEREN: Hund!? Hah! Du <strong>har</strong> aldrig i dit liv slidt og slæbt. Dine<br />
hænder er for smukke til det. Du er helt og aldeles adelig. Sig mig, min<br />
fine ven, hvor kommer du fra?<br />
VLADIMIR: Mine hænder er smukke, ja! Men adelig er <strong>jeg</strong> ej. Jeg er en<br />
simpel fløjtespiller, fra Rusland. Jeg er fra Moskva, <strong>den</strong> smukkeste by<br />
du nogensinde finder, min gode herre!<br />
Artjom dukker op.<br />
ARTJOM: Vladimir! Hvor er det godt at se dig, min rejsende fælle.<br />
Vore veje krydses endelig igen.<br />
VLADIMIR: Artjom! Det er også godt at se dig, min ven. Hvor er du<br />
dog blevet høj. Og ja, endelig krydses vore veje igen. Hvordan går det<br />
med dit spil? Du ligner ikke just en, der øver hver dag. Har du fået andet<br />
i tankerne?<br />
Begge omfavner hinan<strong>den</strong>. Snakken forstummer igen.<br />
114 115
ARTJOM: Jeg øver ikke hver dag, mine tanker er fløjet videre. Fløjten<br />
<strong>har</strong> <strong>jeg</strong> givet videre til min datter, Zhenni, hun er en langt bedre musiker,<br />
end <strong>jeg</strong> nogensinde kunne blive. Du burde møde hende en dag.<br />
VLADIMIR: Meget gerne, min kære ven! Er hun her på kroen med<br />
dig eller hjemme? Jeg regner jo med, at du også <strong>har</strong> kone, si<strong>den</strong> du <strong>har</strong><br />
barn.<br />
ARTJOM: Min kone er død. Død og begravet! Men ak ... Jeg <strong>har</strong> fundet<br />
mig en ny, Rosetta er hendes navn, og Zhenni elsker hende. Vladimir,<br />
kom med mig hjem, mød min familie. Du er en rejsende med lang vej<br />
foran dig, det ved <strong>jeg</strong>, og in<strong>den</strong> du drager videre, skal du møde min<br />
familie.<br />
Begge svinger deres kapper om sig og går. Snakken summer op igen.<br />
116<br />
Mit værelse<br />
117<br />
Oliver Boel, Vodskov<br />
Jeg går ned ad de to trappetrin. Gulvet knager, og der kommer kold<br />
luft dernede fra. Gyser. Går straks hen til computerbordet. Jeg sukker.<br />
Tænker.. Mit værelse er to værelser der er sat sammen. Adskilt<br />
af et hul i væggen. Men det er fint nok. Det ser <strong>næste</strong>n fyrsteligt ud.<br />
Foran min lille trappe <strong>har</strong> <strong>jeg</strong> reolerne. De er altid propfyldt med tøj.<br />
Til venstre for reolerne er mit computerbord. Det er aflangt, og det er<br />
for det meste helt fyldt. Der er spil, der ligger på gulvet og smidt over<br />
det hele, der er en støvet printer, og selvfølgelig min computer, der altid<br />
kører på fuldt drøn – når <strong>jeg</strong> er hjemme. Ved si<strong>den</strong> af mit computerbord<br />
er min altan. Jeg bor på første etage i vores enorme hus. Jeg går ud på<br />
altanen, og kigger ud over vores store have og vores smukke by. Vi <strong>har</strong><br />
et stort træ i vores have. Bla<strong>den</strong>e falder ned stille. Jeg sukker. Efteråret.<br />
Græsplænen er grøn. Den er smuk.. Ved si<strong>den</strong> af græsplænen <strong>har</strong> vi en<br />
dam. Dammen plasker konstant, og man kan høre ly<strong>den</strong>e fra omløbet.<br />
Det er behageligt at høre på.. Jeg kigger på min garage. Garagen er stor.<br />
Derinde <strong>har</strong> vi alting.<br />
Går tilbage til mit værelse og sætter mig med dynen igen. Koldt, koldt<br />
koldt. Ønsker mig virkelig bedre isolation. Sætter mig i min seng. Den<br />
står helt inde i hjørnet, opad <strong>den</strong> adskillende væg imellem mine sammensatte<br />
værelser. Jeg kigger på mit tv. Det er slukket. Det bøjer sig<br />
forover. Mit blik går ned til mine kommoder, hvor fjernsynet står. De<br />
er fyldte med bøger og spil. Kigger <strong>jeg</strong> til venstre ser <strong>jeg</strong> min sofa. Den<br />
skiller sig ud med <strong>den</strong>s sandfarve. Den er ikke stor. Men stor nok. Vi<br />
<strong>har</strong> haft <strong>den</strong> si<strong>den</strong> <strong>jeg</strong> var to. Jeg kigger til højre. Der er to metalborde.<br />
De er fyldt med bøgerne, som <strong>jeg</strong> ikke gider rydde op i. Blyanter, som<br />
<strong>jeg</strong> aldrig bruger, og en håndvask, der kun giver lunkent vand. Går op<br />
igen. Går hen på mit badeværelse, der står lige bag vasken. Der står alt<br />
grej, man skal bruge på badeværelset. Der roder, og der er for det meste<br />
tøj på hele gulvet. Her bor <strong>jeg</strong>. Det er her, <strong>jeg</strong> spilder min ungdom. Det
er her, <strong>jeg</strong> sidder hver eftermiddag og aften. Det er her, <strong>jeg</strong> hører til, i<br />
dette kolde værelse.<br />
Klasseskift<br />
Det var en kold formiddag. Klassen stod ved kirken. Det var dagen før<br />
juleferien, og <strong>jeg</strong> havde fået en nyhed nogle få minutter før skole ... Jeg<br />
skulle skifte skole. Jeg skulle gå i en ... specialklasse.<br />
Ingen skænkede mig blikke. Var <strong>jeg</strong> vant til. Hvis <strong>jeg</strong> skulle bemærkes,<br />
skulle <strong>jeg</strong> gøre et eller andet – vildt. Og i dag var jo bare en ganske<br />
almindelig dag ...<br />
Men en pige fra klassen kom hen til mig og spurgte, hvordan <strong>jeg</strong><br />
havde det. Jeg mærkede en varm følelse i maven. Jeg mærkede omsorg,<br />
og at nogen faktisk ... tænkte på mig.<br />
Jeg tog en dyb indånding. Hvordan skulle <strong>jeg</strong> sige det? Jeg <strong>har</strong> aldrig<br />
noget problem med at sige ting, der er sande ... Men det her ...<br />
- Jeg ... Jeg skal flytte skole ...<br />
- Hvad!? Hvornår!?<br />
- Tirsdag ... Efter ferien ...<br />
Pigen gik væk og gik hen til sin pigegruppe u<strong>den</strong> at sige et ord. En<br />
af pigerne kiggede hurtigt hen til mig, og sagde ”Johanne ... Hun græder!”<br />
Jeg gik hurtigt ind i kirken. Ordet blev hurtigt spredt, og nogle folk<br />
kom og spurgte mig, om det var sandt. Som om <strong>jeg</strong> bare havde stukket<br />
<strong>den</strong> første løgn i mit liv.<br />
Ti<strong>den</strong> i kirken var hurtigt overstået, og vi havde fri efter det. Jeg tog<br />
hjem og havde en fin ferie.<br />
Jeg gik ind i klassen med min skoletaske. Jeg kom som <strong>den</strong> sidste. Men<br />
stadigvæk var der ingen, der værdigede mig et blik. Jeg satte mig ved<br />
mit bord. Jeg sad altid alene ... Så troede de, at <strong>jeg</strong> larmede mindre. Selvfølgelig..<br />
Sæt et opmærksomhedskrævende menneske alene, så råber<br />
han endnu højere efter opmærksomhed..<br />
Timerne gik normalt. I 10-frikvarteret kom to af drengene fra parallelklassen,<br />
som <strong>jeg</strong> havde været lidt sammen med.. De sagde farvel, med<br />
generte træk. Jeg tog smilende imod, satte mig ved mit bord og ventede<br />
på, at der var nogle folk der ville være sammen med mig min sidste dag<br />
i skolen. Det skete ikke.<br />
I 12-frikvarteret kunne <strong>jeg</strong> ikke vente længere. Jeg samlede mine ting<br />
sammen, gik hen imod døren..<br />
Klassens nørd Mathias stoppede mig. Han smilte venligt til mig og<br />
sagde: Hej, Oliver. Du må virkelig have det godt på <strong>den</strong> nye skole!<br />
Jeg sagde noget i retning af ”I lige måde” og gik videre.<br />
Gik hen til døren. Vendte mig ud imod klassen. Kiggede i et minut og<br />
tænkte over, hvad <strong>jeg</strong> skulle..<br />
Ingen sagde noget til mig. Mit hjerte bankede.. Det føltes som om<br />
stilhe<strong>den</strong>s tusind nåle stak mig i brystet. Jeg var skrækslagen.<br />
”Farvel! Vi ses måske aldrig mere! I må have det!” råbte <strong>jeg</strong>, rakte<br />
min hånd i luften og gik sejrende væk.<br />
Nogle få af dem skrev til mig. Det foregik i cirka 3 måneder.. Og så<br />
stoppede det.<br />
”Vi havde bare glemt det!” sagde de... Vi havde bare glemt det...<br />
118 119
Signe Pryds Tambjerg, Nørre Åby<br />
Drøm<br />
Jeg falder.<br />
Bliver ved med at falde.<br />
I lang tid føles faldet uendeligt.<br />
Et sus løber gennem kroppen.<br />
Et sus som starter i maven<br />
og hurtigt breder sig i hele kroppen.<br />
Et sus som afspejler angst – et frygteligt sus.<br />
Jeg når dog aldrig at ramme.<br />
Efterår<br />
Her om efteråret,<br />
hvor vin<strong>den</strong> tager roligt i sivene,<br />
hvor regnbuen står hen over himlen,<br />
hvor regnen trommer stille på regnfrakken,<br />
hvor alting virker lidt øde,<br />
hvor vandet stille trækker sig mod vest,<br />
og hvor der engang imellem kommer et enkelt fugleskrig,<br />
er der mere styr på tankerne.<br />
Flammer<br />
Jeg mistede min familie i flammerne. Eller i hvert fald en stor del af<br />
<strong>den</strong>. Min mor, min far og min lillesøster. De havde siddet der. Lige der,<br />
midt i <strong>den</strong> brune sofa. De var samlet om en god film. Et gardin, et stearinlys<br />
og tre uopmærksomme personer, det var alt, det krævede. Flammerne<br />
var hurtige. Stjal <strong>den</strong> ene meter efter <strong>den</strong> an<strong>den</strong>. Ly<strong>den</strong> af skrig,<br />
gråd og panik fløj ud af det åbne vindue. Jeg selv var ikke hjemme. Jeg<br />
havde en aftale med en veninde. Min storebror var netop gået ud med<br />
skraldespan<strong>den</strong>. Dette er alt, han kan fortælle om <strong>den</strong> aften.<br />
Kirkegård<br />
Den virkede så fyldt<br />
men samtidig så tom<br />
forladt af kroppen.<br />
Kun navnet står ensomt tilbage<br />
stemningen af ingenting.<br />
Stemningen af så mange fraværende<br />
skabt af de mørke sten.<br />
Den koldere luft<br />
som en ånde.<br />
En fremmed ånde.<br />
Nok af død og tomhed<br />
som får mig til at søge mod <strong>den</strong> hvide port<br />
og vejen ud.<br />
120 121
Caroline Borring Laursen, Hillerød<br />
Billeder i skyerne<br />
En græsmark. En blå himmel med hvide skyer. Middagstid.<br />
To børn ligger på ryggen i græsset.<br />
Emma: (peger på en sky) Se, en kanin!<br />
Kasper: Se, en teddybamse!<br />
Emma: Se, en lagkage!<br />
Kasper: Se, et øje!<br />
Emma: Se, et par sure sokker!<br />
Kasper: Se, en ond klovn!<br />
Emma: Se, en hjelm!<br />
Kasper: (klør sig på næsen) Se, en syg, gammel dame!<br />
Emma: Se, en slagtet ko!<br />
Kasper: Se, et maskingevær!<br />
Emma: Se, en lejemorder!<br />
Kasper: Se, en lille pige, død af sult!<br />
Emma: Se, en slavedreng!<br />
Kasper: Se, en rig mand, som slår en slavedreng!<br />
Emma: Se, en soldat!<br />
Kasper: Se, en død soldat!<br />
Emma: Se, en død amerikaner!<br />
Kasper: Se, en død inder!<br />
Emma: Se, en død iraker!<br />
Kasper: Se, en død afrikaner!<br />
Emma: Se, en død pakistaner!<br />
Kasper: Se, en død ver<strong>den</strong>sbefolkning!<br />
Emma: Se, to børn, der ligger og kigger på skyer hele dagen u<strong>den</strong> at<br />
bekymre sig om noget!<br />
Betragtet<br />
Der er nogen. Jeg kan ikke se dem, men de kan se mig. De stirrer på<br />
mig, og <strong>jeg</strong> ville ønske, at de ville lade være. Nogle gange kalder de<br />
også på mig. Det er endnu mere ubehageligt, end når de bare kigger.<br />
De siger ting som: ”Kom med os”, ”Du hører ikke til her” og ”Dit liv<br />
er værdifuldt, og vi vil bare beskytte dig”, men <strong>jeg</strong> kan jo høre løgnen<br />
bag or<strong>den</strong>e. De vil mig ondt. Alle vil mig ondt, og <strong>jeg</strong> kan ikke få dem<br />
til at holde op.<br />
Jeg bærer altid <strong>den</strong> følelse med mig. Jeg er sikker på, at de fleste kender<br />
følelsen af at blive betragtet af usete øjne, men <strong>jeg</strong> <strong>har</strong> <strong>den</strong> hele<br />
ti<strong>den</strong>. Hver eneste sekund i døgnet. Jeg <strong>har</strong> haft <strong>den</strong> hele mit liv. Da <strong>jeg</strong><br />
var lille, bortforklarede mine forældre det som bøhmænd eller monstre<br />
i skabet. Det gik der lang tid med, og i en periode troede <strong>jeg</strong> på dem,<br />
men da <strong>jeg</strong> blev ældre og stadig sov med lyset tændt og klagede over<br />
stemmer, som ingen andre kunne høre, blev mine forældre nervøse.<br />
De vidste ikke rigtigt, hvad de skulle stille op med mig. Første gang de<br />
sendte mig til en psykolog, var <strong>jeg</strong> 10. Jeg kunne ikke lide psykologen.<br />
Hendes næse var for skarp, hun havde en irriterende stemme, og hun<br />
sagde også, at <strong>jeg</strong> stadig bare troede på bøhmænd under sengen. Der<br />
gik et par år, og an<strong>den</strong> gang <strong>jeg</strong> blev sendt til psykolog, var <strong>jeg</strong> 13. På<br />
det tidspunkt kunne <strong>jeg</strong> tænke lidt mere selv, og <strong>jeg</strong> vidste, at det nok<br />
ikke var så klogt at fortælle <strong>den</strong> nye psykolog, at <strong>jeg</strong> nogle gange hørte<br />
stemmer, som ikke var der.<br />
Ikke længe efter <strong>jeg</strong> fyldte 16 år, begyndte de også at kravle ind i<br />
mit hoved. De snørklede sig ind og ud af drømme, hvor de ikke hørte<br />
til. Her optrådte de hverken som usete øjne eller stemmer, men som<br />
skygger. De var kulsorte, og <strong>jeg</strong> kunne ikke se andet af dem end et sort<br />
omrids. Det blev altid koldt, når de sneg sig ind i min drømmever<strong>den</strong>,<br />
og så stank det altid af metal og <strong>den</strong> der ubehagelige lugt af gammel<br />
tang, skyllet op på en strand. Det er det eneste tidspunkt, <strong>jeg</strong> kan se<br />
dem. I min underbevidsthed. I starten prøvede <strong>jeg</strong>, så vidt som muligt,<br />
122 123
Marie Espersen
at ignorere dem, men de var meget påtrængende, og i en drøm prøvede<br />
<strong>jeg</strong> engang at følge efter dem. Det skulle <strong>jeg</strong> aldrig have gjort. Jeg endte<br />
i en mørk gyde, omringet af dem, før <strong>jeg</strong> vågnede ved at <strong>jeg</strong> knugede<br />
mine hænder så hårdt sammen, at mine fingernegle fik mine håndflader<br />
til at bløde. Efter <strong>den</strong> oplevelse fortsatte <strong>jeg</strong> med at ignorere dem,<br />
så godt <strong>jeg</strong> kunne.<br />
De snakker ofte til mig. Måske en gang om ugen, nogle gange to.<br />
Det er normalt kun, når <strong>jeg</strong> er alene, men nogle gange hører <strong>jeg</strong> dem<br />
også, når <strong>jeg</strong> er i en stor forsamling af mennesker. I gåga<strong>den</strong> eller til en<br />
koncert. Jeg tror, de vil forvirre mig, men <strong>jeg</strong> kan ikke snakke til dem,<br />
ikke at <strong>jeg</strong> vil det.<br />
Da <strong>jeg</strong> var 24 og for første gang flyttede sammen med en kæreste,<br />
intensiveredes følelsen. Min kæreste vidste det ikke, og stemmerne begyndte<br />
også at hviske til mig, mens han var tilstede i rummet. Vi var<br />
ikke sammen længe, fordi han selvfølgelig opdagede, at der foregik et<br />
eller andet vanvittigt inde i mit hoved. Da han skred, kan <strong>jeg</strong> huske, at<br />
han sagde til mig: ”Du <strong>har</strong> brug for hjælp.” Han troede helt klart, <strong>jeg</strong><br />
var sindssyg. Jeg er ikke sindssyg.<br />
Jeg boede alene, da <strong>jeg</strong> var 30. Jeg arbejdede som journalist på Berlingske<br />
Nyheds Magasin, og <strong>jeg</strong> elskede mit arbejde. Jeg var blevet god til at<br />
ignorere både drømmene og stemmerne. Følelsen af at blive betragtet<br />
gik aldrig væk og <strong>den</strong> gnavede i mig og gav mig knuder i maven. Men<br />
stemmerne, dem kunne <strong>jeg</strong> nedtone, men det var selvfølgelig, før de<br />
begyndte at skrige. Første gang <strong>jeg</strong> blev skreget af, var <strong>jeg</strong> på vej hjem<br />
fra arbejde. Jeg gik ned ad fortovet, da <strong>jeg</strong> pludselig hørte et barn græde.<br />
Jeg kiggede omkring mig, men kunne ikke se nogen. Barnet græd igen,<br />
højere og mere hysterisk. Jeg kunne ikke få øje på nogen på ga<strong>den</strong>, da<br />
barnet pludselig hvinede, højere end <strong>jeg</strong> nogensinde havde hørt nogen<br />
skrige, lige bag mig. Da der stadig ikke var nogen, og hvinet fortsatte,<br />
indså <strong>jeg</strong>, hvad det var, der foregik. Jeg løb hele vejen hjem. In<strong>den</strong> længe<br />
var skrigene der lige så ofte som de hviskende stemmer, og <strong>jeg</strong> blev nødt<br />
til at sige mit job op.<br />
Der er nogen. Jeg kan ikke se dem, men de kan se mig. De stirrer på<br />
mig, og <strong>jeg</strong> ville ønske, at de ville lade være. Jeg er 85. Jeg kan godt lide<br />
at hækle, men <strong>jeg</strong> er bedre til at strikke. Jeg kan lide al frugtte, min<br />
yndlingssort er jordbærte, og mit liv er en gyserfilm. Jeg hader kaffe.<br />
Jeg ser aldrig fjernsyn. Jeg <strong>har</strong> ikke set fjernsyn, si<strong>den</strong> <strong>jeg</strong> var 26. Jeg<br />
holder mig for mig selv, og <strong>jeg</strong> kan ikke lide dyr. Af nogen arter. Jeg<br />
går aldrig med hæle. Jeg <strong>har</strong> trægulve, og <strong>jeg</strong> kan ikke lide <strong>den</strong> støj, de<br />
laver. Jeg går meget med ballerinasko, men <strong>jeg</strong> kan faktisk allerbedst<br />
lide bare at gå i strømpesokker. Jeg <strong>har</strong> et gammelt musikanlæg, hvor<br />
<strong>jeg</strong> normalt <strong>har</strong> sådan noget musik, som man mediterer til. Jeg tager tit<br />
bade. Mindst to gange om dagen, undtagen om torsdagen. Jeg kan ikke<br />
lide at bade om torsdagen.<br />
Det er mandag i dag. Jeg var i bad for to timer si<strong>den</strong> og vil gerne have<br />
mig et til. Da <strong>jeg</strong> kommer ud af badet, tager <strong>jeg</strong> tøj på. Jeg finder et par<br />
sokker, <strong>jeg</strong> strikkede i sidste uge, og tager dem på. ”Kom med.” Jeg går ud<br />
i køkkenet og laver mig en kop blåbærte. Jeg leder lidt efter mit grønne<br />
tekrus, men husker, at <strong>jeg</strong> brugte det i går, og det er beskidt. ”Du er vigtig.<br />
Vi passer på dig.” Jeg går ind i stuen. Musikken er gået i stå, så <strong>jeg</strong><br />
går hen og sætter en an<strong>den</strong> cd på. Jeg sætter mig i gyngestolen, som står<br />
i hjørnet, med mit strikketøj og min te. Den røde sweater, <strong>jeg</strong> strikker, er<br />
<strong>næste</strong>n færdig, da musikken stopper midt i et nummer, og lyset går ud.<br />
Jeg holder vejret, da en velkendt kulde og stank af metal og tang ruller<br />
igennem stuen. Mit hjerte banker, hårdt og hurtigt, og <strong>jeg</strong> tænker, at det<br />
måske ikke er så godt for en kvinde på min alder. Jeg rejser mig langsomt<br />
og går ud midt på stuegulvet. Jeg hører <strong>den</strong> velkendte hvisken bag mig og<br />
snurrer rundt. En kæmpestor, sort skygge bøjer sig ind over mig. Jeg skriger<br />
og mærker mit hjerte gå i stå. ”Bare rolig, vi vil bare beskytte dig.”<br />
126 127
Death Valley<br />
Himlen var så stor. Den var helt ufattelig stor. Og blå. Men ikke <strong>den</strong><br />
type blå, man er vant til, himlen er. Lys, lys lyseblå, <strong>næste</strong>n helt hvid.<br />
Jor<strong>den</strong> var også lys. Den var bare ikke blå, men beige. Og så var <strong>den</strong><br />
grynet. Sand. Det var, som om alting vendte på hovedet. Himlen gik<br />
i et med jor<strong>den</strong>, og jor<strong>den</strong> flød op i himlen, og man fik følelsen af at<br />
falde. Luften sitrede i horisonten, men hver gang man gik tættere på<br />
<strong>den</strong>, bevægede <strong>den</strong> sig væk fra en. Meget provokerende. Man følte sig<br />
lille, som de millioner af små korn under ens fødder, som spredte sig ud<br />
over <strong>den</strong> store ørkenslette. Men alligevel følte man sig stor, fordi man<br />
var <strong>den</strong> eneste, som befandt sig i he<strong>den</strong>. Ver<strong>den</strong> er min, <strong>jeg</strong> ejer <strong>den</strong>, og<br />
alting vender på hovedet.<br />
128