DANSKE FOLKEVISER - Skolen for livet — det timelige.
DANSKE FOLKEVISER - Skolen for livet — det timelige.
DANSKE FOLKEVISER - Skolen for livet — det timelige.
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
askende med Vingen og grisk efter Rov; <strong>—</strong> maaske vi<br />
tillige tør tænke en dunkel Drift efter Frelse af<br />
Dyrehammen; ti Menneskeblo<strong>det</strong> er <strong>—</strong> i Eventyrets<br />
Verden <strong>—</strong> <strong>det</strong> Tryllemiddel, der giver den bundne<br />
Menneskenatur fri.<br />
Ikke mindre mærkelig er Ungersvenden, Nilus<br />
Erlandssøn, som Visen kalder ham. Med et Begær, som<br />
han næppe selv <strong>for</strong>staar, higer han efter den fagre Hind;<br />
jo længere han følger den, des mere føler han sig<br />
bunden; da den indhentet af Hundene svinger sig i<br />
Luften som Fugl, brænder hans Attraa vældigere, han kan<br />
ofre alt <strong>for</strong> at naa den. For at vinde den elskede maa han<br />
yde, hvad der er haardest at give; men Sejren vindes<br />
derved. Der<strong>for</strong> klinger under al den anspændende Møje<br />
og Pine som en stadig Jubeltone gennem Omkvæ<strong>det</strong>:<br />
„Saa vinder den Svend sin Jomfru.“ <strong>—</strong> Her har<br />
Visetidens Ideal af en „Jomfrusvend“, af en Ungersvend<br />
der sætter alt ind paa at vinde den attraaede Mø, faaet sit<br />
ædleste Udtryk, adlet netop gennem Ofringen af sig selv,<br />
og dog ikke adskilt fra den raske Kraft, <strong>det</strong> livsfriske<br />
Begær, der gaar gennem vor Middelalder.<br />
Sammen med disse Viser om Omskabelse maa vi nævne<br />
en ejendommelig Trylledigtning (Nr. 14), den unge<br />
Svejdals Bejlen til sin dvalebundne Fæstemø, mærkelig<br />
ved sit Indhold og mærkelig ved sin Forhistorie. To Kvad<br />
i oldnordisk Sprog<strong>for</strong>m handler om den unge Svipdag,<br />
der kommer til Tryllebjærget og vækker Menglad af<br />
hendes dvaleagtige og dumpe, ustillede Længsel. De to<br />
Kvad om Svipdag optages sædvanlig som et Tillæg til den<br />
ældre Edda; men i den nordiske Gudekres hører deres<br />
Handling ikke hjemme. Den <strong>for</strong>egaar i Eventyrets<br />
Verden; hun er en slumrende Tornerose, som kun den<br />
dristig indtrængende Ungersvend kan vække af Dvale,<br />
han er en Eventyrets Helt, som den onde Stifmoder har<br />
<strong>for</strong>ban<strong>det</strong> til ikke at finde Fred, før han har fun<strong>det</strong><br />
Jomfruen paa Dvalebjærget, og som hans afdøde Moder<br />
udruster til Færden. Men denne Handling er i<br />
Oldkvadene indklædt. i en dunkel Gaadesamtale, og<br />
udsmykket med et Skin af Valhals og Jotunheims<br />
Myteverden. Ved den middelalderlige Folkevise,<br />
Svejdalsvisen, mærker man, at <strong>det</strong> som fjæles i Sne,<br />
kommer op i Tø. Hele den mytiske Iklædnings mørke<br />
Vinterpragt er her <strong>for</strong>svunden, og de simple Eventyrtræk<br />
staar tilbage. Det er kun et svagt Baand, der knytter<br />
Folkevisen til Valhals Herlighed; langt mere tjener<br />
Svipdag– eller Svejdaldigtningen som Vidne om, hvor<br />
tidlig Middelalderen begynder at <strong>for</strong>me paa de<br />
Eventyr<strong>for</strong>estillinger, der er saa fremtrædende i dens<br />
Tankeverden.<br />
Visen er sig paa en anden Maade end Oldkvadene<br />
bevidst, at den er en Digtning om Elskov, om den dunkle<br />
Følelse, der tvinger Menneskets Vilje, der vækker ustillet<br />
sløvende Attraa og driver ind paa de sælsomste Baner.<br />
Straks i <strong>det</strong> første Optrin møder den os. Helten kommer<br />
tilfældig, ind i Buret til Jomfruen (han skal hente den<br />
bortfløjne Bold), og pludselig betages hun af Elskov til<br />
ham som en tyngende Smerte; og hun lægger da (i<strong>det</strong> hun<br />
føler sin Kærlighed ugengældt) en tilsvarende<br />
Forbandelse paa ham: aldrig at faa Ro, før han har løst<br />
den dvalebundne Jomfru, <strong>—</strong> og i <strong>det</strong> samme er han