Erindringspolitik i Spanien
Erindringspolitik i Spanien
Erindringspolitik i Spanien
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Transitionen beskrives som regel som afsluttet med, at PSOE i<br />
1982 vandt valget og fik absolut flertal i parlamentet, uden at det<br />
medførte at hæren greb ind. Valget betød at UCD, som havde været<br />
det største parti under Transitionen, stort set mistede alle deres<br />
mandater. Ved samme valg blev Alianza Popular (AP), det senere<br />
Partido Popular (PP), det største oppositionsparti med 24 procent af<br />
stemmerne.<br />
AP lededes af den tidligere francominister Manuel Fraga og havde<br />
rødder i reformorienterede dele af det gamle Franco-styre. Med valget<br />
var grundstenen lagt til den politiske organisering, <strong>Spanien</strong> har den dag<br />
i dag, med PSOE og PP som de to store partier. I 1980erne var PSOE<br />
dog det altdominerende parti med absolut flertal bag sig.<br />
PSOE repræsenterede om noget transitionsidealet om en ny tid.<br />
Det var et parti, som ikke havde noget med det tidligere styre at gøre,<br />
og dets ledelse bestod af en række yngre mænd med Felipe González i<br />
spidsen, der var vokset op efter borgerkrigen, og således ikke havde<br />
noget med de gamle konflikter fra borgerkrigen at gøre.<br />
PSOE baserede i høj grad deres politik på transitionsdiskursen.<br />
Det vil sige, at de søgte at fokusere på fremtiden og insisterede på, at<br />
fortidens konflikter og splittelse af det spanske samfund var fortid, og<br />
at der ikke var grund til at grave i disse. På denne måde fortsatte<br />
socialisterne forglemmelsesdiskursen som sidestillede forsoning med<br />
forglemmelse. Dette kom helt klart til udtryk i forbindelse med en<br />
pressemeddelelse fra den socialistiske regering under Felipe González i<br />
forbindelse med 50 års jubilæet for krigens start i 1986. González<br />
udtalte heri, at ”En borgerkrig er ikke nogen mindeværdig begivenhed, uanset<br />
hvor meget det udgør en afgørende oplevelse på livsvejen for dem som oplevede og led<br />
under den.” ”..den er endegyldigt historie, en del af spaniernes erindring og deres<br />
kollektive erfaring.” 264<br />
Citatet viser fint, at regeringen ikke ønskede at tage stilling til<br />
borgerkrigen. Som fænomen søgtes borgerkrigsoplevelsen gjort til<br />
noget individuelt, og kun erfaringen beskrives som relevant for<br />
<strong>Spanien</strong> som helhed. Hermed refereres der tilbage til<br />
tragedieudlægningen af den spanske borgerkrig.<br />
Udtalelsen sluttes af med noget, der minder om en besværgelse, hvor<br />
det pointeres, at borgerkrigen ikke har eller skal have en nogen<br />
levende betydning i et land, hvis værdigrundlag baserer sig på<br />
principper om frihed og tolerance. 265 Dette giver kun mening, hvis<br />
man forudsætter, at det kunne være anderledes, hvorfor det i realiteten<br />
henviser til, at man godt var klar over, at der lå en potentielt alvorlig<br />
konflikt her.<br />
264 El País 19/7 1986<br />
265 El País 19/7 1986<br />
71