Erindringspolitik i Spanien
Erindringspolitik i Spanien
Erindringspolitik i Spanien
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Julián Casanova lægger i bogens indledning ikke skjul på, at dens<br />
undersøgelse af de historiske realiteter om Francostyret også er et<br />
indlæg i en partsdebat:<br />
”Der findes ikke kun et syn på frankismen og vi, forfatterne til denne bog, har<br />
i vores skrifter anlagt forskellige vinkler. Vi deler imidlertid en fast beslutning om<br />
at forhindre at arvingerne til den frankistiske sejr hvidvasker deres fortid yderligere.<br />
Den mest voldelige og undertrykkende fortid som vores moderne historie har<br />
kendt.” 71<br />
Bøgerne tegner et meget sammenhængende billede af det<br />
frankistiske <strong>Spanien</strong>, hvad angår undertrykkelsen og dens omfang.<br />
Den modsatte retning i den spanske historiografi, som Julián<br />
Casanova refererer til, repræsenteres primært af historikeren Pio Moa.<br />
Denne betragtes i brede historikerkredse som tendentiøs og dårligt<br />
funderet i sit arbejde, hvilket blandt andet fremgår af nedenstående<br />
citat fra den anerkendte engelske hispanist Paul Preston:<br />
”Ja jeg kender Pío Moas arbejde. Jeg synes, at det han gør, er at ignorere<br />
størstedelen af de undersøgelser, der er udført af professionelle historikere, hvad<br />
enten de er venstre- eller højreorienterede, for at repetere den frankistiske<br />
propaganda om borgerkrigen og den umiddelbare efterkrigstid på en lettere måde.<br />
… Jeg forstår heller ikke hvordan der kan være så store uenigheder, når der først<br />
foreligger grundige undersøgelser. Selvfølgelig er der altid plads til nuancer, forskelle<br />
i fortolkning og opfattelse. Men når der er uenigheder om for eksempel hvad<br />
Francos tropper gjorde under deres fremrykning til Madrid, hvilket er grundigt<br />
undersøgt af Francisco Espinosa, og derefter afvist af Pío Moa, så er den eneste<br />
forklaring på uenighederne, de ueniges politiske intentioner. 72<br />
Jeg vil derfor udelade Pío Moa fra denne undersøgelse, da han i<br />
høj grad afviger fra den generelle strømning blandt de historikere, der<br />
har beskæftiget sig med emnet, og fordi hans værk kun nyder<br />
begrænset videnskabelig anerkendelse.<br />
Det militære oprør<br />
En central påstand i tragediefortællingen er, at borgerkrigen var<br />
uundgåelig. Blandt andet fordi <strong>Spanien</strong> var strukturelt underudviklet,<br />
og fordi der var for store modsætninger og spændinger i det spanske<br />
samfund til, at det kunne løses ad demokratisk vej. Dette hænger fint<br />
sammen med oprørsgeneralernes egen påstand om, at de blot kom en<br />
kommunistisk revolution i forkøbet.<br />
Argumentet om, at borgerkrigen var uundgåelig, har den<br />
indbyggede svaghed, at krigen blev forårsaget af dele af det<br />
sikkerhedsapparat, der skulle sikre staten mod ydre og indre fjender.<br />
Argumentet hænger derfor kun sammen ud fra en overbevisning om,<br />
71 Min oversættelse. Casanova 2004: xi<br />
72 Min oversættelse.<br />
El Mundo d. 24 juni 2003 – interview taget fra El Mundos hjemmeside<br />
http://www.elmundo.es/encuentros/invitados/2003/06/774/<br />
28