Vagn Lundbye Günther Grass Anne-Louise Bosmans ... - Standart
Vagn Lundbye Günther Grass Anne-Louise Bosmans ... - Standart
Vagn Lundbye Günther Grass Anne-Louise Bosmans ... - Standart
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
(kritik)<br />
fortsat fra forrige side<br />
identitet, dagligdag og fællesskaber.<br />
Nogle tager da også skridtet<br />
fuldt ud og gør dannelsen etisk.<br />
Her er det afgørende hverken<br />
erkendelse eller viden, men gode<br />
humanistiske kvaliteter som medmenneskelighed,<br />
samfundssind og<br />
ansvarsfølelse.<br />
Nu er det ikke alle antologiens<br />
bidrag, der formulerer dannelsesprogrammer.<br />
Flere går historisk til<br />
værks, og man bliver godt oplyst<br />
om bl.a. den tyske dannelsestænknings<br />
forhold til det græske<br />
ideal, om diskussionen mellem de<br />
»to kulturer«, den humanistiske<br />
og den naturvidenskabelige, og om<br />
hvordan dannelsen i et antropologisk<br />
perspektiv placerer sig mellem<br />
partikularisme og universalisme.<br />
Mange blander endvidere det<br />
historiske med det programmatiske,<br />
når de fx diskuterer dannelsens<br />
forhold til traditionen, kunsten,<br />
naturvidenskaben eller teknologien.<br />
Antologiens bidrag spænder<br />
vidt, og det er både dens styrke og<br />
dens svaghed. Styrken er, at antologien<br />
selv forsøger at leve op til<br />
dannelsesidealet om erkendelsesbaseret<br />
kulturel åbenhed, når<br />
bidragyderne ikke kun er litterater,<br />
historikere og andet humanistisk<br />
godtfolk, men også fx en jurist, en<br />
matematiker og en fysiolog. Deres<br />
forståelse af dannelse er ikke overraskende<br />
fjernt fra den vanlige litterært-æstetiske.<br />
Svagheden er til gengæld, at<br />
bogen mangler sammenhæng. Her<br />
tænker jeg ikke kun på den indholdsmæssige<br />
spredning, som<br />
med lidt god vilje kan tilskrives<br />
det diffuse dannelsesbegreb. Værre<br />
er det, at antologien formelt og<br />
genremæssigt sætter sig mellem<br />
mindst to stole, når den blander<br />
videnskabelige fremstillinger med<br />
noget, der mest ligner en kronik<br />
eller løs snak; eller når den som<br />
målgruppe bl.a. angiver yngre universitetsstuderende,<br />
samtidig med<br />
at den er klinisk renset for de litteraturhenvisninger,<br />
der ville gøre<br />
det muligt for interesserede studerende<br />
at gå videre.<br />
Hvad redaktøren har villet med<br />
»Dannelse«, blæser således lidt for<br />
meget i vinden. Bogen har dog<br />
mange gode artikler, og finder man<br />
ikke ud af, hvad dannelse er, så<br />
opdager man i hvert fald, at begrebet<br />
kan dække endnu mere, end<br />
man troede.<br />
52<br />
NR. 4 DECEMBER 2002<br />
At fumle<br />
med en nælde<br />
Henrik Nordbrandt<br />
Døden fra Lübeck<br />
220 sider, 248 kr.<br />
Gyldendal<br />
Anmeldt af<br />
Brian Dan Christensen<br />
Henrik Nordbrandts erindringer trækker klare<br />
tematiske og erkendelsesmæssige tråde tilbage til<br />
det lyriske forfatterskab<br />
Jeg gider ikke mere ævl om digteren,<br />
der ville sælge sit fædreland<br />
for dets smukkeste rose og forlod<br />
Danmark for leve ved Middelhavet,<br />
som om det skulle være mere<br />
poetisk. Der er i virkeligheden en<br />
meget smukkere pragmatik i det<br />
faktum, at Henrik Nordbrandt tog<br />
derned, fordi det — dengang og<br />
som digter — var billigere at leve i<br />
middelhavslandene.<br />
Nu har vi fået mulighed for at<br />
lære manden bag digtene at kende,<br />
og som enhver læser ved, så er det<br />
rædselsfuldt at møde yndlingsforfatteren,<br />
fordi han oftest viser sig<br />
at være helt vildt irriterende. Det<br />
er Nordbrandt ikke, selv om jeg<br />
var noget fortørnet forleden på<br />
Byens Kro i Møntergade, hvor han<br />
ikke dukkede op til den oplæsning,<br />
jeg var valfartet helt fra<br />
Århus for at høre.<br />
Nordbrandt har udgivet, hvad<br />
der virker som første del af sine<br />
erindringer — en vis uafsluttethed<br />
antyder det. De aktuelle erindringer<br />
omhandler tiden fra barndommen<br />
til puberteten, uden at det på<br />
nogen måde er kronologien, der er<br />
det strukturerende princip. Det<br />
strukturerende er Nordbrandt selv,<br />
akkurat som i den lyriske del af<br />
forfatterskabet, hvor digteren<br />
aldrig nøjes med at være den<br />
formgivende instans. Nordbrandts<br />
digte er Nordbrandt, og længere er<br />
den ikke. Hvad han så ellers går<br />
og laver eller siger er sagen uvedkommende.<br />
Biografiske læsninger<br />
er tåbelig ugebladsjournalistik,<br />
selv om det, så vidt jeg kan se i<br />
medierne, desværre er det biografiske,<br />
der vinder på bekostning af<br />
værket. Og dét er det ontologisk<br />
interessante ved Nordbrandts erindringer.<br />
For hans erindringer er<br />
heldigvis biografisk uinteressante.<br />
De er interessante som litteratur.<br />
Nordbrandt er en af de få danske<br />
digter, som formår at skrive<br />
fuldendt uden at blive formfuldendt.<br />
Altså uden at blive kunstfærdig<br />
Og hvad betyder det —<br />
udover at han altså majestætisk<br />
placerer sig uden for det store felt<br />
mellem den solipsistiske pladderpoesi<br />
og den hold kæft hvor er jeg<br />
velbevandret i mig selv’ske akademilyrik,<br />
der nærmest bløder en<br />
digtcyklus pr. måned? Ja, det betyder,<br />
at Nordbrandt har stil og godt<br />
ved, hvordan man forvalter den.<br />
Jeg ærgrer mig gul som en sydspansk<br />
citron, når jeg ser ham i<br />
medierne, fordi jeg fordomsfuldt<br />
mener, at han bør holde sig for<br />
god til det og pakke frugterne og<br />
rejse hjem, hvor han stilfærdigt<br />
kan få de andres sprogblomster til<br />
at gå i frø. Men det er naturligvis<br />
kun noget, der eksisterer oppe i<br />
mit hoved.<br />
Og nu lidt fra erindringerne.<br />
Nordbrandt var svag og syg: »Det<br />
var ganske modbydeligt at ligge på<br />
hospitalet. Maden smagte forfærdeligt,<br />
og når jeg nu tænker på<br />
den, synes den på en eller anden<br />
måde at have været den koldeste<br />
mad, jeg har fået i hele mit liv.« Så<br />
kan man enten suge biografien i<br />
sig som nektar eller dvæle ved et<br />
idiomatisk særkende ved Nordbrandt:<br />
”hele mit liv”, som går<br />
igen adskillige steder i digtene.<br />
Livet leves på samme måde, uanset<br />
hvilken form, Nordbrandt vælger<br />
at give livet. Og det er det<br />
smukkeste ved erindringerne.<br />
Nordbrandts liv er hverken mere<br />
eller mindre interessant at læse<br />
om end et hvilket som helst andet<br />
liv, såfremt den levende in question<br />
da besad Nordbrandts evne til<br />
at forstå sit eget liv. Set med de<br />
briller, er Nordbrandts erindringer<br />
naturligvis ikke digte, men<br />
bestemt poetiske. De er heller ikke<br />
nogen spøg. Han har ikke skrevet<br />
dem, fordi han sad og kedede sig,<br />
som han engang bemærkede om<br />
agentromanen »Finckelsteins blodige<br />
bazar«.<br />
Erindringer er som poesi altid<br />
et personligt projekt, for hvem<br />
andre end en søgende person ville<br />
bruge sin tid på at skrive poesi?<br />
Glem den romantiske myte om, at<br />
man skal være fucked up, ensom,<br />
gerne grænsepsykotisk og helst<br />
alkoholisk for at skrive digte. Det<br />
passer ikke. Men man skal altid<br />
være på vej rundt i vildreden og<br />
aldrig under vejr med sig selv. Så<br />
hellere en voldsmand, der kaster<br />
skovle efter sine venner: »Skovlen<br />
fløj næsten tyve meter gennem luften,<br />
før den ramte (...) Det var for<br />
mørkt til at jeg kunne se, hvor den<br />
havde ramt. Jeg fik det først at<br />
vide senere. Den var gået gennem<br />
øret på Ole og havde derefter<br />
knækket to af Laus’ fortænder.«<br />
Det er let at læse Nordbrandts<br />
erindringer, fordi de er så velop-