Vagn Lundbye Günther Grass Anne-Louise Bosmans ... - Standart
Vagn Lundbye Günther Grass Anne-Louise Bosmans ... - Standart
Vagn Lundbye Günther Grass Anne-Louise Bosmans ... - Standart
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Tænk hvis du vandt i Lotto<br />
Romandebut fænger kun i mellemrummene<br />
Martin Miehe-Renard<br />
Et liv uden mellemrum<br />
272 sider, 299 kr.<br />
Centrum<br />
Anmeldt af Kristine Fjord Tolborg<br />
En bankassistent af den gamle<br />
skole (altså af den slags, hvor<br />
konen sørger for hjemmet og alt<br />
andet, så han kun skal bekymre<br />
sig om at gå på arbejde) vinder fire<br />
millioner i det tyske klasselotteri.<br />
Samme dag dør hans kone i et trafikuheld<br />
ude foran banken. Sådan<br />
starter Martin Miehe-Renards<br />
romandebut »Et liv uden mellemrum«.<br />
Herefter følger i detaljer<br />
bankassistentens gøren og laden<br />
time for time, dag for dag, i den<br />
kaotiske tid efter konens død, hvor<br />
han hjælpeløst forsøger at oriente-<br />
Jonathan Coe<br />
Flipperklubben<br />
(The Rotters’ Club)<br />
Oversat af Jan Hansen<br />
431 sider, 329 kr.<br />
Rosinante<br />
Anmeldt af<br />
Claus Schatz-Jakobsen<br />
Hvad er den britiske forfatter Jonathan<br />
Coes seneste roman, »Flipperklubben«,<br />
for en fisk? En sten-<br />
Martin Miehe-Renard<br />
(Foto: Nils Lund Pedersen)<br />
re sig i en verden, han aldrig har<br />
beskæftiget sig med.<br />
Egentlig vil han helst have lov<br />
Som en stenbider<br />
uden rogn<br />
bider! Ekstremt løs i kødet, næsten<br />
geléagtig, og smagen nærmest lidt<br />
fad. Sådan er »Flipperklubben« –<br />
løs i fortællestrukturen og ikke<br />
specielt kraftig i smagen af forfatterintention<br />
eller -budskab. Joh,<br />
jeg ved godt, at dybt inde i sin<br />
krop gemmer stenbideren en gastronomisk<br />
perle, rognen, som tilsat<br />
farvestof bliver til kaviar. Det er<br />
reelt den eneste forskel mellem<br />
stenbideren og »Flipperklubben«,<br />
som oven i købet falder ud til<br />
stenbiderens fordel, for rognen,<br />
til at være i fred, men netop fordi<br />
han for alt i verden ikke vil tiltrække<br />
sig opmærksomhed, vælter<br />
begivenhederne og ulykkerne ned<br />
over ham, og han bliver offer for<br />
en lang række forviklinger.<br />
Undervejs langes der ud efter de<br />
sædvanlige skurke: Mediernes<br />
sensationsbegær, charterturismens<br />
fortrædeligheder osv.<br />
Hovedpersonen fremstilles med<br />
distance og uden synderlig sympati.<br />
Som en særlig effekt imiterer<br />
teksten hans pedantiske personlighed,<br />
hvilket desværre afføder en<br />
stil, der i længden bliver irriterende<br />
og anstrengende. Et eksempel<br />
fra morgenrutinen foran banken:<br />
Efter nogle korte høflighedsudvekslinger,<br />
hvorunder afdelingslederen<br />
endnu en gang ville forsikre<br />
sig om, at Jeppesen var kommet<br />
hvor gemmer den sig i »Flipperklubben«?<br />
Hvis rognens litterære<br />
pendant er plottets dynamik og<br />
den slutning, hvor alt går op i en<br />
højere enhed, så skuffes man af<br />
»Flipperklubben«, som mestendels<br />
byder på digressioner uden<br />
narrativ konsekvens, spørgsmål<br />
uden svar, gåder uden løsning.<br />
Nok om lystfiskerhistorier og<br />
metaforisk omsvøb. Hvad er »Flipperklubben«<br />
egentlig for en fisk?<br />
Kort fortalt er den et portræt af<br />
Storbritannien i 1970’erne, med<br />
udgangspunkt i de fire skolekammerater,<br />
Harding, Chase, Anderton<br />
og Trotter på King William’s gymnasiet<br />
i Birmingham. De fires dåbs-<br />
(roman)<br />
sig over sit tab, henslæbte der sig<br />
nogle lange tavse minutter, indtil<br />
overassistenten kom ilende og<br />
med en forpustet bemærkning om<br />
de mere og mere ustabile forhold<br />
hos DSB — hvilket de to andre,<br />
uagtet at de aldrig kørte med tog,<br />
nikkede samtykkende til — endelig<br />
fik stukket sin nøgle i låsen.<br />
At Martin Miehe-Renard faktisk<br />
godt kan skrive (så det kan læses<br />
uden irritation) viser sig i korte<br />
kapitler med kursiveret skrift, der<br />
med jævne mellemrum bryder teksten.<br />
Hvem jeg-fortælleren i de<br />
afsnit er, afsløres først i slutningen<br />
af bogen, men stilen er en helt<br />
anden. I de små kapitler finder<br />
man fine iagttagelser om mødet<br />
med det fremmede på en rejse i<br />
Latinamerika. De fungerer som et<br />
tiltrængt pusterum i bogen, for<br />
selvom stilskiftet utvivlsomt er en<br />
pointe fra Miehe-Renards side, er<br />
den pointe ganske enkelt ikke nok<br />
til at opveje 250 siders kancellistil.<br />
Det bliver hurtigt trættende.<br />
Jonathan Coes portræt af Storbritannien fra dengang i 70’erne, da<br />
alt var gråt og brunt, er lang i spyttet, meget lang<br />
attest må ungefähr bære årstallet<br />
1961, hvilket er det år Jonathan<br />
Coe selv kom til verden (i Birmingham!).<br />
Det er derfor nærliggende<br />
at betragte romanen som<br />
skjult selvbiografi, med forfatterspiren<br />
Benjamin Trotter som Coes<br />
andet jeg. Via de fire kammeraters<br />
modningsproces – med kærester,<br />
kunstneriske aspirationer og<br />
begyndende politisk bevidsthed –<br />
føres vi fra fortællingens begyndelse<br />
i 1973 igennem dette turbulente<br />
årti i Storbritanniens nyere<br />
historie, igennem strejker og<br />
arbejdskampe, seksuel frigørelse,<br />
fortsættes næste side<br />
NR. 4 DECEMBER 2002 23