Vagn Lundbye Günther Grass Anne-Louise Bosmans ... - Standart
Vagn Lundbye Günther Grass Anne-Louise Bosmans ... - Standart
Vagn Lundbye Günther Grass Anne-Louise Bosmans ... - Standart
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Ud i det blå<br />
Kirsten John<br />
Så meget blå<br />
Kynisme og kulsort humor gør en debut godt<br />
Oversat af Astrid Heise-Fjeldgren<br />
232 sider, 229 kr.<br />
Høst & Søn<br />
Anmeldt af Anders Klinkby<br />
Madsen<br />
Jeg-fortælleren Katharina i Kirsten<br />
Johns debutroman »Så meget blå«<br />
vil forsvinde. Ud af sin familie og<br />
ud af erindringen om sin barndom.<br />
Det første er let nok. Det<br />
andet straks værre.<br />
Den første halvdel af romanen<br />
gør ikke én meget klogere på, hvad<br />
det egentlig er, der er så forfærdeligt.<br />
Der er noget med en onkel<br />
Daniel, der var Katharinas eneste<br />
Wolfgang Hilbig<br />
Jeg<br />
Fraværets æstetik<br />
Wolfgang Hilbigs roman skildrer postmodernismens ånd<br />
i nyere tysk historie<br />
Oversat af Hans Christian Fink<br />
313 sider, 288 kr.<br />
Tiderne Skifter<br />
Anmeldt af Henning Goldbæk<br />
Wolfgang Hilbig, hvis store roman<br />
»Jeg« fra 1993 nu foreligger på<br />
dansk, er en utrolig sammensat<br />
forfatter, men næsten alle hans<br />
paradokser hænger sammen med<br />
hans splittelse mellem at være en<br />
tysk arbejderforfatter med DDRbaggrund<br />
og en forfatter med honnette<br />
ambitioner. Det er en gammel<br />
tradition blandt tyske litterater<br />
og forfattere, at de ved meget<br />
om fransk litteratur og filosofi,<br />
sommetider mere end de ved om<br />
tysk kultur. Det er Goethe et<br />
eksempel på, Nietzsche, der som<br />
stilist er dybt afhængig af Diderot<br />
og Voltaire, og Ernst Jünger, der på<br />
trods af sin rolle som tysk-kulturel<br />
lokkedue i Paris under besættelsen<br />
af Frankrig 1940-44 er utro-<br />
åndehul i en barndom domineret<br />
af en sindssyg mor, en dominerende<br />
bedstemor, og en far, der var<br />
fraværende, undtagen når der<br />
skulle uddeles kindheste. I stedet<br />
hører man om hendes fortrædeligheder<br />
som kunststuderende på<br />
universitetet, hvor de andre studerende<br />
er arrogante, og kantinens<br />
mad består af fedt og ærter. Der er<br />
ikke godt at være: »Jeg vil se engelsk<br />
ud, som en, der har svindsot.<br />
Jeg vil forsvinde«, beslutter<br />
Katharina. Dette projekt udfører<br />
hun mentalt gennem sine billeder<br />
og fysisk ved blandt andet at ligge<br />
på sit værelse i to uger uden at<br />
spise og med vinduet åbent, mens<br />
det sner. Et af litteraturhistoriens<br />
mest apatiske selvmordsforsøg, der<br />
dog kun resulterer i en lungebe-<br />
lig læst og højt skattet i Frankrig.<br />
Med Hilbig er det lidt anderledes,<br />
for da han for over tyve år siden<br />
udgav den lidt kedelige og formel-<br />
tændelse og forklares med, at »man<br />
kan drukne i blå, men forsvinde,<br />
forsvinde kan man kun i hvid.«<br />
Undervejs i de æstetiserede og<br />
farvemættede skildringer af en<br />
udefinerbar længsel mod død<br />
håber man af og til at det lykkes<br />
for hovedpersonen, så der i det<br />
mindste sker noget i romanen.<br />
Men handlingens indtrængen sker<br />
i stedet i den berømte ældre maler<br />
og universitetsprofessor Henning<br />
Overlands let forhutlede skikkelse,<br />
da han en dag, hvor Katharina sidder<br />
nøgenmodel for ham, lader<br />
billede være billede og har sex<br />
med hende i stedet. Derefter forvandler<br />
romanens fortælling og<br />
sprog sig til et interessant karakterstudie<br />
i Katharinas passivitet og<br />
viljesløshed, som man efterhånden<br />
også får forudsætningerne for at<br />
forstå, fordi sekvenserne om barndommen<br />
nu begynder at blive fortællende<br />
og sætter hendes liv og<br />
forsvindingsprojekt i perspektiv.<br />
Her kommer fortællerens kynisme,<br />
der er romanens største kvalitet,<br />
for alvor til sin ret. I den første<br />
Wolfgang Hilbig<br />
le digtsamling »Abwesenheit«,<br />
påvirket af Hofmannsthal og Rilke,<br />
var der intet, der tydede på, at han<br />
engang ville blive en af Tysklands<br />
(roman)<br />
del af romanen tror forfatteren tilsyneladende<br />
selv tror på, at det at<br />
male er at skrive og omvendt, som<br />
hun lader onkel Daniel fortælle<br />
Katharina. Hun fortaber sig i<br />
opremsninger af farver og pensler,<br />
der vist skal give romanen en nøgtern<br />
og nouveau roman-agtig tone.<br />
Det lykkes ikke. Især fordi forfatteren<br />
alligevel ikke kan holde sig fra<br />
metaforerne. I stedet for at virke<br />
objektiverende virker det patetisk.<br />
Til gengæld kommer den stærkt<br />
igen, da den holder op med de<br />
selvspejlende beskrivelser og<br />
begynder at fortælle uden medlidenhed<br />
og indføling, hvilket ligefrem<br />
forlener den ellers alt andet<br />
end morsomme historie med en<br />
befriende kulsort humor. Blandt<br />
andet i udleveringen af Henning<br />
Overland, andre affærer, barndommen<br />
og i sidste ende Katharina<br />
selv, selvom det forbliver uklart,<br />
hvad historien egentlig ender med<br />
andet end et forsøg på at overleve<br />
det, hun har besluttet sig for, men<br />
ikke er ganske overbeviser om, er<br />
et deprimerende liv.<br />
helt store prosaister, med det som<br />
på tysk hedder ’wuchernde Bilder’,<br />
vildtvoksende billeder. I 1985<br />
bosatte han sig i Vesttyskland, og<br />
snart begyndte man at kunne<br />
spore optagetheden af den nye<br />
franske filosofi, kaldet postmoderne<br />
eller neostrukturalistisk. Den<br />
franske tone dukker allerede op i<br />
titler som »Flaneur de la nuit«,<br />
men i »Ich« indsættes der tanker<br />
af Foucault og Baudrillard, men<br />
på en ambivalent måde. Hilbig har<br />
læst de to forfattere, men han må<br />
have vandret frem og tilbage foran<br />
sine reoler med Suhrkamps tyske<br />
studieudgaver af de franske tænkere,<br />
trukket et bind ud, læst et<br />
par sider i det og straks stillet det<br />
på plads igen. For det er ikke en<br />
systematisk påvirkning, eller akademisk<br />
forpligtende, det er den<br />
postmoderne ånd, der skal skildres,<br />
og det ud fra en tese, om at<br />
der også i den nyere tyske historie<br />
er træk, der er postmoderne, især i<br />
DDR. Ord som blændværk, implosion,<br />
diskurs og simulation angiver,<br />
at DDR var et fantasmagorisk<br />
samfund, at det var en gigantisk<br />
iscenesættelse af socialismen ved<br />
hjælp af troppeparader, slogans og<br />
femårsplaner. Og i denne operaagtige<br />
skinvirkelighed foregår<br />
romanen »Ich« i Østberlin kort før<br />
murens fald 1989. Hovedpersonen<br />
er en identitetssøgende mand fra<br />
fortsættes næste side<br />
NR. 4 DECEMBER 2002 19