Skomagerdrengen
Skomagerdrengen
Skomagerdrengen
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Side 1<br />
<strong>Skomagerdrengen</strong><br />
Svend Grundtvig (1824-1883)<br />
Udgivet: 1878<br />
Fra Danske Folkeeventyr - Bind 2<br />
Afskrivning efter trykt forlæg og transkription af<br />
håndskrevne optegnelser samt korrekturlæsning<br />
er foretaget af cand.mag. Jan Pöhlmann<br />
og assistenterne Jette Wahlberg, Bodil<br />
Keiler, Marianne Bierrings, cand. phil.<br />
Christa Paulsen og Oline Ellestad.<br />
[www.estrup.org - ID: T291 - TS: 2007-02-04 11:30]
Side 2<br />
Der var en gang en skomagerdreng; han var ellers en præstesøn og skulle have<br />
studeret til præst ligesom sin fader; men så mistede han både fader og moder, inden<br />
han var fjorten år gammel, og der var ingen til at tage sig af ham og holde ham til bogen.<br />
Så kom han i lære hos en landsbyskomager, og der havde han nu været i tre år, da<br />
denne historie begynder. Han havde fået mange slag af spandremmen, når mester<br />
kom bag på ham, mens han sad i sine egne tanker og snoede den begede tråd om<br />
fingeren, i stedet for at sy, eller sad og skar ansigter ad skomagerkuglen, i stedet for at<br />
banke pløkke ind. Og de stryg havde da bragt ham så vidt, at han havde fået lært alt,<br />
hvad der hørte til skomagerfaget: Han kunne både skære og sy og nådle og pløkke;<br />
men han havde aldrig fået nogen lyst til det håndværk.<br />
Så var det en dag, hans mester sagde til ham, at den dag skulle han have lov at<br />
være fri for at sidde hjemme og sy, han skulle gå ud i skoven og skære træpløkke, for<br />
de havde ikke flere på værkstedet. Han kom afsted i en fart og ud i skoven; det var<br />
rigtig noget for ham. Men pløkkene tænkte han ikke på; han skulle op på hver en høj<br />
og ned i hver en dal; han skulle plukke hindbær, og han skulle klatre efter fuglereder,<br />
han skulle se på myretuer, og han skulle fange sommerfugle. Og dagen gik, og aftenen<br />
kom, og han havde endnu ingen træpløkke. Så kom han endelig i tanker om, hvad han<br />
var kommet derud efter; og han gav sig da til at lede efter noget hyld, for han skulle jo<br />
have hyld til pløkkene; men der var ingen hyld at finde, og det blev mørkt ude i skoven,<br />
og han vidste ikke, hvor han var. Så tænkte han ikke på andet end det ene: At komme<br />
ud af skoven igen, og han gav sig til at løbe, indtil han endelig var så heldig at komme<br />
ud på fri mark.<br />
Lige som han kom derud, så kom der springende en stor hund hen imod ham og<br />
gøede ad ham, og han kunne forstå, hvad den gøede: "Vov vov, du menneskebarn!"<br />
sagde den, "du må straks følge med ind i skoven igen; der er nogen, der vil tale med<br />
dig." Den store hund sprang omkring ham og blev ved at gø; så turde han ikke andet<br />
end gøre som den sagde, og han fulgte med den ind i skoven.<br />
Der lå en stor kronhjort død på jorden, og ved siden af den stod der en vældig, brun<br />
bjørn og brummede; på en gren tæt ved sad en stor, hvid falk og skreg; og på toppen<br />
af et højt græsstrå sad der en lille, sort myre og peb. Så brummer bjørnen og siger til<br />
skomagerdrengen, at han skal dele den hjort imellem dem. De har alle fire krav på den,<br />
men de kan ikke blive enige om fordelingen.<br />
<strong>Skomagerdrengen</strong> får da sin kniv frem og får flået huden af dyret. Så tager han først<br />
hovedet og giver til myren: "Det er bedst for dig," siger han, "for der er så mange små<br />
huller og kamre, som du kan løbe ud og ind ad." Så sprætter han dyret op og tager alle<br />
indvoldene ud og giver dem til falken: "Dem er du bedst tjent med," siger han, "for de<br />
er så møre at hakke i." Så skærer han benene af og giver dem til hunden: "De passer<br />
bedst for dig," siger han, "der er noget at gnave på." Men kroppen gav han til bjørnen:<br />
"For du er så stor og så stærk," siger han, "du kan bedst splitte den ad." Den deling var<br />
de alle godt tilfredse med, og hver gav sig straks i lag med sin part.<br />
Drengen tog huden og skyndte sig afsted; han tænkte, at hvis mester fik den gode<br />
hjortehud, så slap han nok for stryg, fordi han ingen pløkke havde med hjem. Men<br />
ligesom han kom ud af skoven, så kom hunden farende efter ham og sagde, han måtte<br />
komme tilbage: Bjørnen ville tale med ham. Det bud blev drengen ikke glad ved. Han<br />
tænkte, at han måske ikke burde have taget huden, og han klagede da sin nød for<br />
hunden og sagde, at hvis det havde været urigtigt af ham at tage huden, så bad han<br />
da om forladelse og ville give hunden den med tilbage. Han havde slet ikke lyst til at<br />
komme ind til bjørnen igen. For når de var færdige med hjorten, frygtede han, de ville
Side 3<br />
æde ham med hud og hår. Men hunden sagde, han godt måtte beholde huden; bjørnen<br />
ville bare tale lidt med ham.<br />
Så måtte han jo følge med tilbage. Bjørnen modtog ham venligt og sagde til ham,<br />
at de alle fire var blevet enige om at ville give ham noget til gengæld for, at han havde<br />
delt byttet så godt imellem dem. Fra nu af skulle han have magt til at blive en bjørn, når<br />
som helst han ønskede det - lige så stor og stærk og klog, som den selv var; og når<br />
han ønskede det, blev han menneske igen. Hunden gav ham magt til at skabe sig om<br />
til en hund, lige så rask som den selv var og med lige så fin en lugtesans; falken sagde,<br />
at han kunne skabe sig til en falk, med lige så smukke fjer, lige så rappe vinger og lige<br />
så skarpe øjne som den selv havde; og til sidst sagde myren, at han kunne skabe sig<br />
om til en myre, lige så lille, lige så køn og lige så kløgtig som den selv var.<br />
Drengen takkede dyrene så meget for deres godhed, og så skyndte han sig at<br />
komme hjemad. Men da han kom i nærheden af skomagerens hus, så tænkte han,<br />
at det dog var en fattig fornøjelse at komme tilbage til værkstedet. "Hvem der nu bare<br />
var en falk," tænkte han, og i det samme så var han blevet til en falk. Så bredte han<br />
sine vinger ud og for igennem luften som en pil. Han blev ved at flyve over land og<br />
over vand, for han ville rigtig langt bort med det samme, og sådan kom han helt ned til<br />
Spanien. Der fløj han om og frydede sig ved alt, hvad han så: Både bjerge og floder,<br />
byer og mennesker; det var så nyt og så spændende altsammen.<br />
Sådan blev han nu ved at flyve og flagre omkring, indtil han kom til et stort slot, meget<br />
større og prægtigere end nogen af alle de andre, han havde set på sin vej. Det var let<br />
at se, at det var et kongeslot. Men der var det forunderlige ved det, at alle vinduerne<br />
mod øst og mod vest og mod syd var muret til; kun igennem vinduerne mod nord kunne<br />
lyset komme ind i det pragtfulde slot. Ved nordsiden var der en dejlig stor have, hvor<br />
solen skinnede, blomsterne duftede og fuglene sang. Der fløj falken ned og satte sig<br />
i et højt træ lige uden for et åbent vindue. Indenfor var der stort selskab: Der sad den<br />
unge, dejlige prinsesse med sine hofdamer. Hendes fader kongen var også inde hos<br />
hende. Dronningen var død, og hun var deres eneste barn, og kongen elskede hende<br />
over alt på jorden. For hendes skyld havde han bygget hele slottet om, så der ingen<br />
vinduer var på det uden imod nord. For det var blevet spået ved prinsessens fødsel,<br />
at dersom solen kom til at skinne på hende, inden hun var tredive år gammel, så ville<br />
hun blive bortført af en trold. Denne trold havde vist fået lovning på hende af hendes<br />
moder, inden hun var født. Prinsessen var nu femten år gammel, og hun havde måttet<br />
leve al sin tid inden døre. Kun om aftenen, når solen var gået ned, kunne hun gøre sig<br />
en lille spadseretur i den dejlige have; ellers måtte hun altid holde sig inde.<br />
Det kan nok være, at skomagerdrengen brugte sine øjne. Aldrig havde han set<br />
så dejligt et pigebarn, med et hår så glinsende sort som ravnens vinge, og en hud<br />
så blændende hvid som falkens fjer, og et par øjne lige så blanke som falkens.<br />
Kongedatteren var den første, som fik øje på den vilde fugl ude i træet. "Se dog den<br />
smukke, fremmede fugl, der sidder derude," sagde hun til sin fader. Og kongen så ud:<br />
"Ja, det må du nok sige, det er en sjælden fugl, som har hjemme højt oppe i nord; den<br />
fører sig kongeligt, og den er også som en konge mellem de andre fugle. Den var nok<br />
værd at eje, hvis man blot kunne fange den." Prinsessens kammerfrue var en gammel<br />
erfaren dame, og hun sagde, at hun godt vidste, hvordan man fangede sådanne vilde<br />
fugle. Hun fik bundet en snor i vinduet og lagt noget råt kød i vindueskarmen, og så<br />
gik de alle ud af stuen, undtagen prinsessen, hun ville selv være den, som fangede<br />
fuglen, og hun skjulte sig da derinde, med enden af snoren i sin hånd. Hun ventede, til<br />
falken kom og satte sig i vindueskarmen; så trak hun vinduet til, og falken var fanget.<br />
Det var dog ikke for kødmadens skyld, den falk kom ind i vindueskarmen; men da den
Side 4<br />
ikke længere så den dejlige prinsesse, og der blev helt tomt inden for vinduet, kunne<br />
den ikke længere modstå, men måtte hen at kigge derind.<br />
Sådan blev falken fanget, og da den så, hvem det var, der havde fået den i sine<br />
garn, så var den heller ikke videre ked af det. Den fandt sig tamt og tålmodigt i, at<br />
prinsessen greb fat om den, klappede og kælede for den og til sidst puttede den ind i<br />
et stort, forgyldt bur, som havde den været en papegøje. Nu kaldte hun de andre ind,<br />
og kongen og alle hofdamerne kunne ikke nok beundre den dejlige fugl, de der havde<br />
fået fat på. Prinsessen var så glad og så stolt af sin fangst, at buret da ikke kunne få<br />
lov at stå noget andet sted end i hendes soveværelse.<br />
Falken led jo ingen nød: Prinsessen fodrede den både med kød og med brød og<br />
kaldte den med de kærligste navne; men i længden var det dog kedeligt at sidde på en<br />
pind der i buret, og om en tidlig morgen, mens prinsessen endnu lå og sov, så ønskede<br />
falken sig til en myre og krøb i denne skikkelse ud mellem burets tremmer. Men da den<br />
kom ned på gulvet, så tænkte myren: "Bare jeg nu var skomagerdreng igen." Og så var<br />
den skomagerdreng og stod på to ben midt i prinsessens sovekammer. I det samme<br />
vågnede prinsessen og skreg i vilden sky og greb fat i klokkestrengen, der hang ved<br />
hendes seng. Hun kimede løs, så alle kammerpiger og hofdamer kom styrtende. Men i<br />
mellemtiden var skomagerdrengen i en fart blevet til myre igen, og myren til falk og sad<br />
nok så pænt på sin pind i buret. Da de allesammmen så kom ind til hende og spurgte,<br />
hvad der var på færde, og hun sagde, at hun havde set et mandfolk, så ledte de jo alle<br />
vegne, både i skabe og under sengen. Men der var ingen, og de var alle sikre på, der<br />
ingen kunne have været, for mandfolk kan jo ikke gå gennem lukkede døre. Prinsessen<br />
måtte altså have drømt det, eller også måtte hun være syg; og derfor fik hun både<br />
dråber og pulvere og måtte blive liggende i sengen hele dagen, og den følgende nat<br />
blev der våget hos hende.<br />
Hun sov ganske rolig den nat, og om morgenen stod hun op og skyndte sig hen for<br />
at fodre sin falk. Hun tog den ud på sin hånd og strøg dens hvide fjer, og hun kyssede<br />
og klappede den og kaldte den sin allerkæreste ven og sagde, det var en skam, hun<br />
havde forsømt den hele den forrige dag. Så talte falken og sagde: "Du skal ikke være<br />
bange for mig, prinsesse." ) "Kan du også snakke?" sagde hun. Ja, den kunne mere<br />
end det, sagde falken, og hvis hun ville love ikke at forråde den, så skulle hun få at vide,<br />
hvad det var. Det lovede hun, og så fortalte falken, hvordan den kunne blive til en myre,<br />
når den ville, og til en hund og til en bjørn og bagefter til et menneske igen, og at det<br />
var ham, som hun var blevet så forskrækket for den foregående morgen. Prinsessen<br />
bad ham da vise sig for hende i alle disse skikkelser. Myren lo hun ad, hunden var hun<br />
glad ved, bjørnen blev hun bange for, men da hun så ham igen i hans egen skikkelse,<br />
så var hun ikke mere bange, men syntes allerbedst om ham sådan; for selv om han<br />
kun var en skomagerdreng, så var han dog et rigtig kønt ungt menneske, og skønt hun<br />
var en prinsesse, så var hun da heller ikke mere end et menneske.<br />
Fra nu af blev han fri for at sidde i bur, men fik lov til at følge prinsessen overalt i<br />
falkeham. Han sad på hendes skulder og spiste af hendes hånd, når de sad til taffels;<br />
og hun bar ham på sin hånd, når hun om aftenen spadserede i slotshaven med sine<br />
damer. Men når hun var ene i sit kammer, så tog han sin menneskeskikkelse på. De<br />
havde så meget at tale sammen om, og for hver dag der gik, blev de mere forelskede<br />
i hinanden. De var snart enige om, at de ville have hinanden; men prinsessen vidste<br />
godt, at hendes fader aldrig i livet ville lade hende gifte sig med en skomagerdreng,<br />
endsige med en bjørn, en hund, en falk eller en myre. Men så fandt hun på råd. Hun<br />
gav ham en pung fuld af guldpenge og sagde, at han nu skulle flyve bort og påtage sig<br />
menneskeskikkelse og købe sig kongelige klæder og prægtige heste. Så skulle han
Side 5<br />
tage væbnere og smådrenge i sin tjeneste og komme i et fyrsteligt optog og bejle til<br />
hende.<br />
Næste dag var falken borte, og ingen vidste, hvor den var fløjet hen. Prinsessen lod,<br />
som hun var helt utrøstelig over tabet af sin kære falk, og kongen var rigtig ked af, at de<br />
havde mistet den sjældne, fremmede fugl. Men det var der jo ikke noget at gøre ved;<br />
så kongen slog falken af hovedet, og prinsessen forvandt snart sin påtagne sorg.<br />
En måned efter kom en fornem herre ridende ind på slottet med et prægtigt følge.<br />
Det var kongens søn af England, prins Falk, der kom med sit følge af riddere og svende<br />
og fireogtyve opsadlede heste, skinnende af guld og sølv. De blev gæstfrit modtaget i<br />
den spanske konges gård, og den fremmede kongesøn fremførte sit ærinde og bejlede<br />
til kongens datter. Kongen svarede, at han ville lade sin datter bestemme; han ville<br />
ikke tvinge hende til nogen mand. Men han stillede den betingelse, at den som hun<br />
valgte til sin ægtefælle, måtte være hvor hun var, og blive boende i slottet med vinduer<br />
mod nord, og ikke føre hende bort fra hendes hjem, før hun var tredive år gammel.<br />
For dersom solen kom til at skinne på hende inden den tid, så hørte hun trolden til; og<br />
kongen havde lovet hendes moder at tage vare på hende så længe.<br />
Det gik den fremmede prins ind på, og der gik da bud efter prinsessen, at hun<br />
skulle komme og tage bejleren i øjesyn, og inden tre dage skulle hun bestemme sig.<br />
Prinsessen ventede da også til den tredje dag, inden hun sagde, at når hendes fader<br />
kongen ønskede det, så ville hun ægte den engelske prins. Det blev da afgjort, og der<br />
blev først holdt forlovelsesgilde og siden bryllup, og brylluppet varede i mange dage<br />
med fester og lystighed.<br />
På en af disse dage tog alle bryllupsgæsterne hen til et andet kongeligt slot, hvor der<br />
blev holdt turnering. Men brudeparret blev hjemme, for bruden måtte jo ikke komme<br />
ud på grund af den spådom. Det var en gråvejrsdag og så snarere ud til regn end til<br />
solskin; så siger prins Falk, at der vist ingen fare kunne være ved at køre hen og se<br />
på den stads. Og prinsessen ville jo hellere end gerne se lidt mere, end hun kunne se<br />
fra sine nordvinduer; og de kører da afsted og kommer hen til det øvrige selskab. Men<br />
næppe er de kommet der og har indtaget deres pladser under åben himmel for at se<br />
på turneringen, så bryder solen frem et øjeblik, og der falder en stråle på prinsessen<br />
ved brudgommens side. I samme øjeblik føler han, at hun rives bort fra ham, og han<br />
kan ikke se hende nogen steder. "Gid jeg nu var en hund," tænkte han, og straks så<br />
var han det; og han afsted med snuden i jorden, for nu kunne han jo lugte sporet.<br />
Men på turneringspladsen blev der en jammer uden lige, lige så stor sorg som<br />
der før havde været glæde; prinsessen var forsvundet og prinsen med. Turneringen<br />
blev afbrudt, bryllupsgæsterne rejste hjem, og kongen drog alene tilbage til sit slot og<br />
lukkede sig inde: Nu var den ulykke sket, som han hele tiden havde søgt at undgå.<br />
Imidlertid fulgte hunden jo sporet, og det førte den langt, langt ud i en øde ørken.<br />
Omsider slap sporet ved et bjerg. Hunden sprang til højre og til venstre, den sprang op<br />
og den sprang ned; men sporet førte ikke videre. Prinsessen måtte være blevet taget<br />
ind i det bjerg, men der var ingen port eller dør at finde. Så skabte hunden sig om til<br />
en myre og gav sig til at lede efter en indgang. Der gik timer, og der gik dage, myren<br />
løb op og ned og ind og ud igen ad alle de kløfter og huller og revner, der var i bjerget<br />
ud for det sted, hvor hunden tabte sporet. Så endelig kom den da ind i en revne, som<br />
den blev ved at følge, dybere og dybere ind i bjerget, indtil den nåede ned til en vældig<br />
grotte, der var ligesom en forgård til et helt slot, der var inde i bjerget. Og myren blev<br />
ved at gå, gennem lange gange og op ad mange trapper, gennem den ene sal efter<br />
den anden, til den kom ind i en stenstue, hvor der hang en brændende lampe. Derinde
Side 6<br />
sad prinsessen med forgrædte øjne, men hun var ikke alene; den lede trold var der<br />
også. Han lå og strakte sig og havde lagt sit grimme troldehoved i hendes skød; hun<br />
måtte sidde og rede hans filtrede troldehår, mens han lå og sov.<br />
Myren løb ind i stuen og op ad prinsessen, til den var lige ved hendes øre. Så<br />
hviskede den til hende: "Her er jeg, din allerkæreste ven." Det gav et ryk i hende; men<br />
hun genkendte dog hans stemme, og hun havde jo set, at hendes elskede også kunne<br />
blive til en myre. Så hvisker han til hende: "Alt kan blive godt igen. Nu spørger du først<br />
trolden, hvor længe du skal blive her." Så lod prinsessen hænderne synke og holdt op<br />
med at rede troldens hår. Da vågnede den og sagde: "Hvorfor holder du op?" - "Åh,<br />
jeg tænkte," sagde hun. "Nå, hvad tænkte du så?" sagde trolden. "Jeg tænkte på, om<br />
jeg skal blive her alle dage," svarede prinsessen. "Ja, det kan du være vis på," sagde<br />
trolden, "jeg slipper dig ikke, så længe jeg lever. Pas du bare dit arbejde." Så lod hun<br />
atter kammen gå gennem det fæle troldehår, og trolden sov sødeligt ind. Så hvisker<br />
myren: "Spørg ham igen" Hun lader atter hænderne synke, og trolden vågner og siger:<br />
"Falder du nu igen i tanker?" - "Ja," sagde prinsessen, "jeg tænkte på, hvor længe vel dit<br />
liv kan vare." - "Nå, så det gjorde du?" sagde trolden og grinede, "mit liv varer længere<br />
end dit liv, og mit liv kan ingen tage, for det er i mit hjerte; og det har jeg ikke hos mig;<br />
det er bedre forvaret end som så. Pas du nu dit arbejde og lad de dumme tanker fare."<br />
Så måtte hun igen lade kammen gå, og trolden faldt i søvn. Men myren hvisker påny:<br />
"Spørg om hans hjerte." Så lader prinsessen atter hænderne hvile i skødet, og trolden<br />
vågner, og nu er han arrig over al den forstyrrelse i hans gode søvn. "Gid fanden havde<br />
de tanker!" siger han; "er det nu dem igen, der forstyrrer dig?" - "Du giver mig jo selv<br />
så meget at tænke på," sagde prinsessen, "du siger, du har et hjerte, men du har det<br />
ikke hos dig. Det kan jeg ikke forstå. Hvor er det da henne?" - "Det er ingen nytte til,<br />
at du får det at vide," sagde trolden, "men det er heller ingen skade til; så du må gerne<br />
høre det. Langt borte herfra i et land, som hedder Polen, er der en stor sø, og i den sø<br />
er der en drage, og i den drage er der en hare, og i den hare er der en and, og i den<br />
and er der et æg, og i det æg er mit hjerte. Nu har jeg givet dig noget at tænke over.<br />
Men dersom du én gang til holder op med dit arbejde, så drejer jeg halsen om på dig,<br />
at du ved det!" Så skyndte prinsessen sig at få kammen i gang, og trolden faldt i søvn<br />
og snorkede snart, så bjerget rystede.<br />
Så hviskede myren til prinsessen, at hun skulle kun være ved godt mod: Hun skulle<br />
snart blive fri af sin trælsomme tjeneste. Og så pilede den, alt hvad den kunne, ud af<br />
stuen og ud af bjerget og blev til en falk i luften og fløj den lange vej over til Polen. Der<br />
dalede den ned ved bredden af en stor sø og blev til menneske igen. Det var hen ad<br />
aften, da prins Falk kom der, og han gik da og så sig om, men der var jo ikke nogen<br />
drage at se. Der lå et lille enligt hus i nærheden; der gik han så ind og bad, om han<br />
kunne blive natten over. Nej, de var fattige folk, sagde de, de kunne ikke tage imod<br />
så fine folk, som han var. Ja, de kunne vel nok lade ham sidde på en stol, sagde han,<br />
og det fik han så lov til.<br />
Næste morgen var han tidligt oppe og gik straks udenfor. Der så han, at der stod<br />
tolv fede svin i en sti. "Nå, I har det nok ikke så fattigt, som I snakker til," sagde han, da<br />
han kom ind igen, "jeg ser, I har tolv gode svin stående." - "Ja, Gud nåde os," sagde<br />
manden, "det er ikke sådan, at det er vore svin; nej, dem skal dragen have til frokost.<br />
For ude i søen bor der en drage, som vil lægge hele landet øde, hvis kongen ikke<br />
hver dag giver ham tolv fede svin. De bliver bragt herud hver nat, og jeg er sat til at<br />
skulle drive dem ned til søbredden om morgenen. Men nu er der snart ikke flere svin<br />
i landet; og når de er sluppet op, så går det gruelig ud over os alle." - "Da vil jeg følge<br />
med," sagde prinsen. "Åh nej," sagde manden, "det går ikke. Ser dragen, at der er en
Side 7<br />
fremmed med, river han os ihjel begge to." Men det hjalp ikke, hvad manden sagde;<br />
prinsen ville med, og han fulgte med, da manden drev svinene ad søen til. De havde<br />
ikke gået langt, før de hørte det knase og brase i skoven; det var dragen, der skred<br />
op på landjorden for at få sin frokost. "Gid jeg nu var bjørn," tænkte prinsen, og i det<br />
samme var han det. Så brølede dragen: "Kom med mine svin!" Men bjørnen sagde:<br />
"Du får tage mig i stedet." Og dermed gik den løs på dragen, og de brødes og sloges<br />
med kløer og med tænder i lang tid, uden at nogen af dem kunne få overtaget. "Havde<br />
jeg haft de tolv flæskesider i mig," sagde dragen, "så skulle dit liv have fået ende." - "Ja,<br />
havde jeg haft en bid brød og en slurk vin, så havde det været ude med dig," sagde<br />
bjørnen. Men nu var de begge så trætte, så de ikke kunne mere. Så væltede dragen sig<br />
ud i søen og blev borte for dem. Men bjørnen blev menneske igen og sagde til manden:<br />
"De svin kan du sætte på sti igen; dragen vil ingen frokost have i dag."<br />
Men selv ville han nok have noget at leve af; og han gik ind til hovedstaden, som<br />
lå i nærheden, og plejede sig godt den dag med mad og drikke, og han fik sin gode<br />
søvn, inden han næste morgen tidligt lod sig køre ud til det lille hus ved søen. Han kom<br />
der tids nok, lige som manden drev ud med fireogtyve svin; for dragen havde jo også<br />
de tolv til gode fra i går. De hørte det da atter knase og brase, da dragen skred i land;<br />
men den var ikke fuldt så kry som den foregående dag, da den sagde: "Kom med mine<br />
svin!" Prinsen var nu bjørn igen og gav den det samme svar som den foregående dag:<br />
"Du må tage mig i stedet." Så de røg sammen og reves og stredes, så jorden rystede<br />
under dem. Omsider siger dragen: "Ja, havde jeg nu haft de fireogtyve flæskesider i<br />
mig, så skulle dit liv have fået ende." Og bjørnen svarede: "Ja, havde jeg så bare haft<br />
en bid brød og en slurk vin, så havde det været ude med dig." Så væltede dragen sig<br />
ud i søen, og bjørnen blev til menneske igen og kørte ind til sit herberg.<br />
Husmanden satte de fireogtyve fede svin på sti, og så skyndte han sig ind til staden<br />
og op til kongen og fortalte ham, at dragen ingen svin havde fået, hverken i går eller i<br />
dag; for en gruelig stor mandbjørn var kommet og havde kæmpet med dragen, til ingen<br />
af dem kunne mere. Og han fortalte også, hvad dragen sagde, og hvad bjørnen sagde,<br />
inden de skiltes ad. Det hørte kongens søn på; han var kun en dreng endnu, men en<br />
stor vovehals. Det var da en skam, sagde han, at ingen havde hjulpet bjørnen til det<br />
brød og den vin, han trængte til. Så sagde han ikke mere; men han vidste nok, hvad<br />
han ville.<br />
Næste morgen drev husmanden ned til søen med seksogtredive svin. Kongen havde<br />
sagt, at de ikke turde gøre andet: Dragen måtte have, hvad der tilkom den, så længe<br />
de kunne skaffe det. Den konge var ingen stor helt. Da svinene kom ned til bredden,<br />
så skred dragen op på land og fik snappet et af dem, inden bjørnen lod sig se. Men<br />
dragen fik snart andet at gøre, og de to sloges og droges og reves og bedes, så det<br />
var en gru at se på. Men ingen af dem kunne endnu få bugt med den anden. "Havde<br />
jeg bare haft de femogtredive flæskesider i mig," sagde dragen, "så skulle dit liv have<br />
fået ende." - "Ja, havde jeg så bare haft en bid brød og en slurk vin, så skulle det have<br />
været ude med dig," svarede bjørnen. I det samme blev der kastet et stort hvedebrød i<br />
gabet på den, og bagefter en hel kande vin; det var den lille vovehals af en kongesøn,<br />
som havde listet sig derud og nu så sit snit til at give bjørnen, hvad den trængte til. Så<br />
snart prins Falk havde fået den hjertestyrkning, så for han atter løs på dragen og rev<br />
den ihjel og splittede den ad. Da sprang der en levende hare ud af den døde drage og<br />
løb afsted ad skoven til. Men i det samme blev bjørnen til hund og satte efter haren og<br />
bed den ihjel. "Bæk, bæk," sagde det, og ud af den døde hare fløj der en and op. Men<br />
lige så snart var der en falk i hundens sted. Den fløj efter anden og slog ned på den<br />
med næb og kløer. Da slap anden et æg, som faldt ned på jorden. Men falken havde
Side 8<br />
øjnene med sig og så hvor det faldt. Og snart stod prins Falk der i sin egen skikkelse<br />
og holdt ægget i sin hånd. Det var faldet højt oppefra lige ned på en sten, men var dog<br />
stadig helt; der var ikke en revne i det.<br />
"Det er hårdt," sagde prinsen, "men jeg ved dog nok, hvad der er hårdere." Så skabte<br />
han sig til falk igen og fløj den lange vej til troldebjerget. Der gjorde han sig til myre og<br />
krøb gennem revnen ind i bjerget. Da den kom ned i den store grotte, så blev myren<br />
til mand igen, og han holdt stadig ægget i hånden. Prinsen løb nu gennem de lange<br />
gange og sprang op ad de mange trapper, og for igennem de store sale, til han nåede<br />
bjergstuen, hvor lampen brændte, og hvor prinsessen endnu sad med troldens hoved i<br />
sit skød. Da hun hørte ham komme, lod hun kammen falde og slog hænderne sammen.<br />
Nu gjaldt det liv eller død både for prinsen og hende. Trolden for op af sin søvn og greb<br />
efter sin jernstang; men i det samme stod prins Falk i døren og kastede ægget lige i<br />
panden på ham, så det kvaste og indholdet løb ned over hans grimme fjæs. Trolden<br />
gik straks bagover og slog sin nakke i stengulvet. Han var død som en sild.<br />
I samme øjeblik revnede bjerget fra øverst til nederst, og prinsen og prinsessen stod<br />
på en balkon på det prægtigste slot, man kan forestille sig. Alle salene var udsmykket<br />
med guld, sølv og ædelsten, og egnen om slottet var nu ikke længere en ørken, men<br />
der var parker og haver med træer og blomster. Nu var hele fortryllelsen hævet, og det<br />
blev igen, som før trolden havde forhekset det.<br />
De unge folk sørgede for at komme hurtigt hen til hendes fader kongen.<br />
Derhenne blev nu en glæde, som er over al beskrivelse. Der blev sendt bud til alle<br />
bryllupsgæsterne om at komme igen, og de holdt bryllup påny, og kongen gav prinsen<br />
det halve rige i medgift. De unge folk kom til at bo på det slot, som trolden havde ejet;<br />
og kongen fik lavet vinduer på de andre sider af sit slot, både mod øst og mod vest og<br />
mod syd. Han levede længe nok til at få glæde af sine børnebørn; og da han døde, så<br />
blev skomagerdrengen konge af Spanien.