Læreruddannelsen i Aalborg 50 år Læreruddannelsen i Aalborg 50 år
Læreruddannelsen i Aalborg 50 år Læreruddannelsen i Aalborg 50 år
Læreruddannelsen i Aalborg 50 år Læreruddannelsen i Aalborg 50 år
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
24<br />
AGtelSe<br />
Agtelse er et sjældent hørt begreb, ordet respekt, derimod, et af tidens modebegreber,<br />
ofte i et begrebspar forbundet med dets angivelige modsætning krænkelse. Tidens<br />
fordring, politisk såvel som pædagogisk, er, at man, så at sige på forhånd, skal respektere<br />
alt og alle. En forudfattet respekt kan rigtignok give mening. Vi har – havde,<br />
skal jeg snarere sige – respekt for ”øvrighedspersoner” med ”delegeret” magt, politibetjenten,<br />
til eksempel. Vi har – havde, skal jeg snarere sige, og det er en af de samtidsdiagnostiske<br />
pointer hos videnssociologen Thomas Ziehe – respekt for læreren<br />
qua vedkommendes formodede faglige myndighed. En ubetinget og programmatisk<br />
respekt for alt og alle – personer, synspunkter, kulturer – giver imidlertid ingen mening,<br />
hvis det er rigtigt, at respekten, som det udtrykkes i sproget, ”aftvinges”. Det<br />
sker, n<strong>år</strong> man overbevises om den æstetiske, etiske, faglige, saglige bonitet af det,<br />
man konfronteres med. Vi vil se manden, inden vi tager hatten af, som man siger.<br />
Agtelse, derimod, refererer til et dybere og mere fundamentalt lag i tilværelsen.<br />
Agtelse har vi for det, der er forlenet med ubetingethed, det, der besidder en betydning,<br />
der g<strong>år</strong> forud for og overskrider præstationer og brugbarhed, køn, klasse<br />
og kultur. Idéhistorisk betragtet er fænomenet og begrebet agtelse forbundet med<br />
arven fra Jerusalem, Athen og Rom. Som skabt i Guds billede og som et Guds barn<br />
er mennesket i kristendommen forlenet med ubetinget og ukrænkelig værdi. I den<br />
klassiske humanisme er mennesket qua menneske i besiddelse af dignitas, en uantastelig<br />
værdighed. N<strong>år</strong> vi nu, politisk og pædagogisk, er så forhippede på, ved politisk<br />
korrekthed og ved allehånde pædagogiske tiltag, at sikre os mod ethvert tilløb til<br />
formodet krænkelse, så skyldes det, igen idéhistorisk betragtet, at menneskesynet<br />
i kristendommen og den klassiske humanisme er på vej ind i glemmebogen. Vi g<strong>år</strong><br />
simpelt hen ikke længere ud fra, som noget naturligt og selvfølgeligt, at vi på forhånd<br />
har agtelse for hinanden som blotte mennesker. Den forlegenhed forsøger vi så<br />
at komme ud af ved, programmatisk og instrumentelt, at institutionalisere respekt.<br />
Det kan give sig de underligste udslag. Den forestilling om tolerance, der, atter idéhistorisk<br />
betragtet, opst<strong>år</strong> i 16-hundredetallet på baggrund af religionskrigene, og<br />
som grundlæggende g<strong>år</strong> ud på at tåle det, som man anser for at være usandt, den<br />
tenderer nu mod den skinbarlige relativisme derved, at der fremst<strong>år</strong> et krav om at<br />
respektere alt som lige godt og værdifuldt. Den ressource-pædagogik og anerkendelses-pædagogik,<br />
der for tiden har megen medbør, og som jo da i nogle henseender<br />
forekommer at være ganske forstandig, st<strong>år</strong> i fare for at forfalde til lutter affirmativitet<br />
i angst for krænkelsen. Et grotesk og, må man da formode, sjældent eksempel herpå<br />
kan man læse i den meget anbefalelsesværdige essaysamling af Frederik Stjernfelt og<br />
Søren Ulrik Thomsen, Kritik af den negative opbyggelighed, 2005. Professor Stjernfelt<br />
er til forældresamtale og besværer sig over, at matematiklæreren ikke har påpeget, at<br />
halvdelen af Stjernfelts håbefulde podes regnestykker er forkerte – hvorefter læreren<br />
erklærer, at han retter skam ikke fejl, da dette er udtryk for en krænkelse af eleven.<br />
At det åbenbart ikke falder den velmenende matematiklærer ind, at ”krænkelsen”<br />
akkurat best<strong>år</strong> i ikke at påvise fejlene, det kan man forundres over. Ikke at korrekse,<br />
tilrettevise, trække grænser, er udtryk for mangel på respekt – vel at mærke i et klima,<br />
der i øvrigt er præget af en underliggende og selvfølgelig agtelse og tillid. Manglen<br />
på respekt er i øvrigt størst, vil jeg mene, i forhold til de ”svage” elever, der ikke har<br />
en kinamands chance for at orientere sig i stoffet, hvis de ikke hurtigt møder venlige,<br />
men klare korrektioner.<br />
Eksemplet kan videre give anledning til det spørgsmål, om vi ikke i tiden, i vores<br />
trang til skånsomhed og til at lægge tingene pædagogisk til rette, overser dannel-