Læreruddannelsen i Aalborg 50 år Læreruddannelsen i Aalborg 50 år
Læreruddannelsen i Aalborg 50 år Læreruddannelsen i Aalborg 50 år
Læreruddannelsen i Aalborg 50 år Læreruddannelsen i Aalborg 50 år
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Af<br />
Bo Digernes Stokholm,<br />
lektor i<br />
kristendomskundskab<br />
på <strong>Læreruddannelsen</strong><br />
i <strong>Aalborg</strong><br />
20<br />
Tidens subjektivisme<br />
- utidssvarende strøtanker<br />
om tidsånd og dannelse<br />
mottoeR:<br />
”Subjektiviteten som fokus er et troldspejl” (Hans-Georg Gadamer)<br />
”Subjektivering kan også betyde reprovinsialisering” (Thomas Ziehe)<br />
”Lad Andre klage over, at Tiden er ond; jeg klager over, at den er ussel”, lader Kierkegaard<br />
et af sine pseudonymer ytre i Enten-Eller fra 1843. At Tiden er ond, ved alle, det<br />
er den al tid, og det skyldes, at tid er af verden, og verden, ved vi fra Skriften, ”ligger<br />
under for det onde” (1.Joh.5,19). Hvis (sam)tiden samtidig er ussel, så er det selvsagt<br />
for sløjt og kalder på tidskritik, og en kvalificeret sådan leveres af det kierkegaardske<br />
pseudonym i form af en ætsende ironisk latterliggørelse af samtidens lidenskabsløshed.<br />
Da vores tid i ikke mindre grad end 1800-tallets midte udviser om ikke altid slet<br />
og ret usle, så dog stærkt bekymrende træk, skal jeg her benytte lejligheden til gennem<br />
en ansamling af aldeles usystematiske indfald at henlede opmærksomheden på<br />
udvalgte samtidsfænomener, der er så meget mere bekymrende derved, at de truer<br />
med at kolonisere vores egen lille, uskyldige pædagogiske verden. Har den ærede<br />
læser imidlertid som undertegnede en vis hang til selvvelbehagelig, mod-moderne<br />
kulturpessimisme, så bør vi til stadighed minde hinanden om, at den (post)moderne<br />
tilstand trods alt udviser, enkelte, forsonende træk. Lad derfor de følgende jeremiaders<br />
baggrund være en, forbeholden, samtidssolidaritet, der forsager den naive forestilling<br />
om, at alting var bedre i ”de gode, gamle dage”. Om end i stigende grad<br />
upåagtet lever nemlig det, der i kulturel henseende var godt i forgangne dage, videre<br />
under betegnelsen ”det klassiske”.<br />
det klASSiSke<br />
Det klassiske er, i Hans-Georg Gadamers Sandhed og metode. Grundtræk af en filosofisk<br />
hermeneutik fra 1960, begrebet for ”hvad der holder stand over for den historiske<br />
kritik, eftersom dets historiske herredømme – at den gyldighed, der overleveres og<br />
bevares, har en bindende kraft – allerede ligger forud for al historisk refleksion og<br />
lever videre i den”. Den Gadamer, der ynder at understrege menneskets endelighed<br />
og kan tale om ”tidens ruin”, svinger sig i omtalen af det klassiske op til formuleringer,<br />
der tangerer det platoniske og quasi-religiøse: ”Det er derimod i erkendelsen<br />
af noget blivende og umisteligt, af en betydning uafhængig af alle tidsmæssige omstændigheder,<br />
at vi kalder noget klassisk – en art tidløst nærvær, der er samtidig med<br />
enhver nutid”. Vores sædvanlige epistemologiske og pædagogisk-didaktiske tale om<br />
konstruktioner giver ikke meget mening her. I mødet med det klassiske rammes vi<br />
af noget andet end os selv, mødet opleves som en vederfarelse, her er noget, der<br />
i bogstavelig forstand overg<strong>år</strong> os. At mulighedsbetingelsen for vores forståelse og<br />
annammelse af det klassiske, det fremmede, det ukendte, er, at vi stiller med en<br />
forventning og en for-forståelse, er samtidig en selvfølge – og netop en af Gadamers<br />
mere bekendte hermeneutiske pointer. Det afgørende er imidlertid, at mødet med<br />
det værdifulde i traditionen kan ændre os. Vi kalder det dannelse.