For enden af Regnbuen? - Stolten's African Studies Resources
For enden af Regnbuen? - Stolten's African Studies Resources
For enden af Regnbuen? - Stolten's African Studies Resources
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
var derefter vidne til noget, som jeg aldrig vil glemme, så længe jeg lever. Inspektøren<br />
spurgte lærerne, om de havde nogen meddelelser. En lærer sprang op og bekendtgjorde<br />
stolt, at et <strong>af</strong> hockeyholdene havde slået et hold fra Pretoria East High<br />
School – den samlede lærergruppe rejste sig under bifald for at påskønne denne<br />
energiske lærer. En anden lærer sprang op og bekendtgjorde, at en at de store<br />
drenge havde vundet en national konkurrence i et <strong>af</strong> de naturvidenskabelige fag;<br />
igen varmt og vedholdende bifald til læreren. Og sådan blev det ved og ved. Jeg<br />
var sikker på, at jeg måtte være gået forkert og var endt i et andet land. Disciplin,<br />
entusiasme, lederskab, anerkendelse, holdarbejde, festligholdelse. Hvornår så jeg<br />
sidst den slags på en syd<strong>af</strong>rikansk skole?<br />
Dette møde endte til tiden, og vi gik videre til det store møde, hvor hundreder <strong>af</strong> nydeligt<br />
klædte unge mennesker sad på den kolde legeplads i meget gule uniformer, mens<br />
fl yvemaskinerne drønede omkring over hovederne på os.<br />
Eleverne organiserede dette møde. Hele seancen gik ud på at hylde deres læreres liv og<br />
arbejde. Denne anerkendelse kom i form <strong>af</strong> Oscars. Den ene lærer efter den anden blev<br />
kaldt frem, mens hver elev læste en smuk tekst, der talte om professionalisme, engagement<br />
og fortræffelighed. Elever og lærere omfavnede hinanden, og man fældede tårer.<br />
På dette tidspunkt var jeg overbevist om, at jeg var faret vild og befandt mig i et andet<br />
land. Da jeg blev kaldt frem for at tale til eleverne, blev jeg overvældet <strong>af</strong> følelser, <strong>af</strong><br />
glæde. Hvis hver syd<strong>af</strong>rikansk skole bare havde 50 % <strong>af</strong> det, jeg havde været vidne til,<br />
tænkte jeg, ville dette være en vindernation.<br />
Efter en vidunderlig kop te tog jeg <strong>af</strong> sted til mit andet skolebesøg – til en townshipskole<br />
i Pretoria East, Det var et andet land. Omkring halvdelen <strong>af</strong> lærerne dukkede ikke<br />
op den dag. Jeg ankom i skolepausen, der varede 20 minutter. Efter 90 minutter nød<br />
eleverne stadig den uventet lange pause. Inspektøren så ikke særlig bekymret ud over<br />
den mistede undervisningstid. Da undervisningen blev genoptaget, var der kun én <strong>af</strong> de<br />
lærere, jeg så, der faktisk underviste. I denne fysiktime observerede jeg så mange fejl i<br />
undervisningen, at jeg følte mig fristet til at gribe ind. Det viste sig, at mange <strong>af</strong> eleverne<br />
var gået i pausen og ikke var kommet tilbage til skolen. Jeg blev meget tung om hjertet,<br />
og for første gang i mit liv tror jeg, jeg var ude for det, man kalder ’depression’.<br />
Den 16. juni 2006 mindedes Syd<strong>af</strong>rika 30-års dagen for Soweto-oprøret, som spredte sig<br />
ud i hele landet fra Soweto. Den begivenhed var et vendepunkt i kampen mod apartheid,<br />
og vi skylder den tids ungdom meget stor taknemmelighed for de ofre, de bragte<br />
for Syd<strong>af</strong>rikas frihed. Men de ofre havde store omkostninger, for skolerne kom aldrig<br />
over undervisnings- og lærekulturens sammenbrud.<br />
136