For enden af Regnbuen? - Stolten's African Studies Resources
For enden af Regnbuen? - Stolten's African Studies Resources
For enden af Regnbuen? - Stolten's African Studies Resources
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
I et <strong>af</strong> mine liv, det som akademiker, er opgøret med apartheid i uddannelsessystemet<br />
ofte genstand for højt profi lerede, ’objektive’ analyser fulde <strong>af</strong> ’empiriske’ data, der<br />
udgives i autoritative, videnskabelige tidsskrifter. I dette kapitel forsøges noget andet. Jeg<br />
fortæller historier om de ting, jeg iagttager og oplever i hverdagen, når jeg lærer, lever og<br />
leder på skoler, universiteter, i hjem og kirker, blandt regeringsembedsmænd og i lærerråd,<br />
på restauranter, sandwich-barer og hos frisøren.<br />
Jeg udtaler mig fra en position som sort person, far til to børn, dekan på et engang stærkt<br />
racistisk <strong>af</strong>rikaaner-universitet i Pretoria, som samfundsudvikler, offentlig kritiker og<br />
almindelig borger. Jeg har nedskrevet disse historier – ikke så meget for at teoretisere,<br />
som for at skabe en dybere forståelse. Jeg prøver at forstå overgangstiden ud fra gadens<br />
perspektiv, mens sorte og hvide syd<strong>af</strong>rikanere kæmper for at fi nde hinanden uden for de<br />
emotionelle vulkaner, der brød ud i forbindelse med Truth and Reconciliation Commission<br />
(TRC), eller de eliteforhandlinger, som udfoldede sig, da politikerne mødtes på<br />
Convention for a Democratic South Africa (CODESA).<br />
<strong>For</strong>tællingerne er eksempler fra et meget bredere udvalg <strong>af</strong> hverdagstanker om den<br />
syd<strong>af</strong>rikanske overgangstid. De kaster hver især lys over et særligt aspekt <strong>af</strong> vort nye<br />
samfund – som f.eks. den nye læseplan, skoleorganisationen, adgangen til uddannelse,<br />
de religiøse holdninger på universiteterne, kulturen og konfl ikterne, bøn og krig. Ved<br />
at fortælle disse historier om had og kærlighed, frustration og overstadighed, vrede og<br />
beundring, generthed og nærvær, frygt og håb vil jeg gerne formidle en fornemmelse <strong>af</strong><br />
dagligdagens rytme, de ting, som holder syd<strong>af</strong>rikanerne i gang, og den langsomme men<br />
indtil videre støtte fremgang mod et mere humant samfund. Det må nødvendigvis tage<br />
tid, for det tog trods alt 350 år at forkludre os alle.<br />
Jeg vil ikke drage konklusioner ud fra rækken <strong>af</strong> historier ej heller sammenfatte hovedpointerne.<br />
Jeg vil hellere have, at fortællingerne kommer til at skabe grundlag for diskussioner<br />
og overvejelser blandt læserne, og at de, der giver sig i kast med dette kapitel, vil<br />
drage deres egne konklusioner og foretage deres egne fortolkninger <strong>af</strong>, hvordan racerne<br />
leves ud i Syd<strong>af</strong>rika, og hvor langt omdannelsen <strong>af</strong> uddannelse og samfund er kommet<br />
siden den juridiske <strong>af</strong>slutning på apartheid i 1994.<br />
Vignet 1. Sang til en ny salmemelodi<br />
I skoleferierne blev min bror og jeg fl yttet fra Cape Flats til den lille by Montagu, der er<br />
min fødeby, for at være sammen med min bedstemor og mine tanter. Det mest skræmmende<br />
ved disse besøg var udfl ugterne søndag morgen til Nederduitse Gereformeerde<br />
Sendingkerk (NG) eller Dutch Reformed Mission Church, et smukt stykke arkitektur i<br />
provinsbyen, som i takt med apartheids fremvækst blev holdt mere og mere hvid. Hvad<br />
126