Mette Hedemand Søltoft - Centralasiatisk Selskab
Mette Hedemand Søltoft - Centralasiatisk Selskab
Mette Hedemand Søltoft - Centralasiatisk Selskab
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
“Alt i alt har mine Erfaringer angaaende persisk Gennemsnitsmoral ikke været altfor ugunstige. Jeg har<br />
truffet ikke saa faa brave og hæderlige Persere fra de forskelligste Samfundslag. Men den overalt<br />
raadende “laisser aller”, Hangen til Driveri og Mangelen paa Præcision og Sans for Tidens Værdi<br />
tillader mig ganske vist ikke at nære store Forhaabninger om Muligheden for en Regeneration af det<br />
persiske Folk.” 142<br />
Afrunding: Orientalisten Arthur Christensen<br />
Opdagelsen af den indo-europæiske sprogstamme betød, at iransk filologi, fra at være en naturlig del af<br />
orientalistikken nu brød ud som et selvstændigt fag og vendte sig mod indo-europæistikken. Denne<br />
opdagelse kom således til at diktere mange af iransk filologis hovedforskningsfelter f.eks. dialektologi,<br />
og Arthur Christensens primære formål med denne rejse var da også at udforske en af disse iranske<br />
dialekter. Er Arthur Christensen så orientalist eller iranist? Et spørgsmål jeg mener er meget afgørende<br />
for forståelsen af iransk filologi, fordi forskningsobjektet “iranerne” og deres sprog og kultur, derved<br />
enten betragtes som fremmede og anderledes “orientalere” eller også som en race der er i familie med<br />
os europæere - godt nok lidt langt ude - og som kan give svar på spørgsmål angående vores<br />
europæiske forhistorie.<br />
På rejsen i 1914 var Arthur Christensen ikke i tvivl, der var han orientalisten i det fremmede og han<br />
stillede skarpt på modsætningen mellem Orienten og Occidenten. En indstilling, der øjensynlig har<br />
været årsagen til hans distancerede holdning til iranerne. Iranerne var for ham orientalere, og han så<br />
kun en ringe forskel imellem dem og de andre orientalere. Han så intet slægtskab imellem sin egen<br />
europæiske kultur og så den iranske, da dette slægtskabsbånd forlængst var blevet revet over med den<br />
arabiske invasion af Iran i 622 og den deraf efterfølgende islamisering. Et gensyn med den indo-<br />
europæiske ur-civilisation var derfor udelukkende muligt gennem et sprogligt “arkæologisk” arbejde<br />
med de old-iranske sprog og dialekter, som blev betragtet, som om de intet havde at gøre med den<br />
nuværende iranske kultur.<br />
142 Arthur Christensen: Hinsides det kaspiske Hav. s. 159 København 1918<br />
53<br />
DSCA Monografi/Monograph 1 ▪ 2007