Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Indhold</strong><br />
Forord ved Annick Prieur . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 7<br />
FØRSTE DEL<br />
Kapitel I<br />
Æresfølelsen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 21<br />
Udfordringens og gengældelsens dialektik . . . . . . . . 25<br />
Æresfølelsen og ære: nif og h. urma . . . . . . . . . . . . . 42<br />
Ærens ethos . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 52<br />
Kapitel II<br />
Huset eller den omvendte verden . . . . . . . . . . . . . . . . 57<br />
Kapitel III<br />
Slægtskabet som forestilling og vilje . . . . . . . . . . . . . . 75<br />
Slægtskabsrepræsentationen og<br />
det repræsentative slægtskab . . . . . . . . . . . . . . . . 78<br />
Nytte, overensstemmelse og<br />
overensstemmelsens nytte . . . . . . . . . . . . . . . . . . 89<br />
Kollektive forestillinger og hvide løgne . . . . . . . . . . 112<br />
Det ordinære og det ekstra-ordinære . . . . . . . . . . . 129<br />
Ægteskabsstrategier og social reproduktion . . . . . . . 143
ANDEN DEL<br />
UDKAST TIL EN PRAKSISTEORI<br />
Forord . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 169<br />
Den iagttagede iagttager . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 171<br />
De tre teoretiske erkendelsesmåder . . . . . . . . . . . . 178<br />
Strukturer, habitus og praksisser . . . . . . . . . . . . . . 197<br />
Inkorporeringen af strukturerne . . . . . . . . . . . . . . 222<br />
Illusionen om reglen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 234<br />
Geometerkroppen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 251<br />
Tidens handling og handlingens tid . . . . . . . . . . . . 264<br />
Den symbolske kapital . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 274<br />
Appendiks<br />
Økonomiske praksisser og tidslige dispositioner . . . . . . 297<br />
Noter . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 305<br />
Navne- og emneregister . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 358
Forord<br />
af Annick Prieur<br />
Pierre Bourdieu (1930-2002) har angivet, at hans værk som udgangspunkt<br />
har haft en undren over det, han kalder doxaens paradoks: »dette<br />
at verdens orden, med dens ensrettede veje og dens veje med in<strong>dk</strong>ørsel<br />
forbudt, i egentlig eller overført forstand, med dens forpligtelser og sanktioner,<br />
i det store og hele bliver respekteret, at der ikke i højere grad forekommer<br />
overskridelser eller omvæltninger, forbrydelser eller ‘vanvid’,<br />
(…) eller endnu mere overraskende, at den etablerede orden, med dens<br />
dominansforhold, dens rettigheder og dens overgreb, dens privilegier og<br />
dens uretfærdigheder, til syvende og sidst består så let, når der ses bort fra<br />
nogle historiske ulykker, og at de mest utålelige eksistensvilkår så ofte<br />
kan fremstå som værende acceptable eller endog naturlige.« 1<br />
Overordnet kan man sige, at det gennemgående tema i Bourdieus<br />
værk netop er dominans eller over- og underordning. Dette studeres i en<br />
række forskellige kontekster, som husholdningsøkonomien i algeriske<br />
bondefamilier, giftermålspraksis i hans barndoms sydfranske landsby, eliteskolerne<br />
i Paris, kulturelt forbrug i forskellige sociale miljøer, kønsrelationer<br />
m.m. Det er hans analyser af, hvorledes klasseskel opretholdes og<br />
reproduceres i et moderne samfund, <strong>på</strong> trods af ideologier om lighed, han<br />
er mest kendt for, og specielt for uddannelsesinstitutionernes og det kulturelle<br />
forbrugs betydning i denne sammenhæng.<br />
Skolen analyseres som en institution, der reproducerer ulighed i og<br />
med at skolearbejdets form, de krav, skolen stiller, og dens principper for<br />
værdsættelse er fordelagtige for de elever, der allerede derhjemme har fået<br />
dannet deres væremåde (habitus) og deres principper for værdsættelse i<br />
overensstemmelse med skolens – i korthed for dem, der kommer fra hjem<br />
med kulturel kapital. Eksamener og optagelsesprøver er mekanismer for<br />
7
udvælgelse og fravælgelse, der anvender de kulturelt privilegeredes kriterier<br />
for bedømmelse og dermed medvirker til at reproducere den etablerede<br />
orden. At lykkes i skolen fremtræder som en individuel præstation,<br />
men Bourdieu viser, <strong>på</strong> hvilke måder social baggrund er medvirkende til<br />
succes eller til mangel <strong>på</strong> samme.<br />
Bourdieus mest kendte bog er La Distinction fra 1979 (findes i engelsk<br />
og tysk oversættelse og i en forkortet version <strong>på</strong> norsk). Dens hovedemne<br />
er, hvorledes smag er forskellig inden for forskellige grupperinger i<br />
samfundet, noget som kommer til udtryk i form af forskellige præferencer<br />
med hensyn til bille<strong>dk</strong>unst, musik, mad, møblement osv. Den enkeltes<br />
valg <strong>på</strong> disse områder opleves som frie, men Bourdieu viser, hvilken<br />
systematik der alligevel er i disse valg. Vi besøger de overlæssede, borgerlige<br />
hjem, hvor det dyreste altid regnes som det bedste, og derefter de<br />
intellektuelles mere asketiske hjem, hvor man har mere kulturel end økonomisk<br />
kapital og derfor lider under at have en bedre smag, end man har<br />
økonomi til. Efter besøg hos de ængstelige småborgere, som så gerne vil<br />
være fine, men ikke rigtig ved, hvorledes de skal bære sig ad, ender rejsen<br />
hos »de folkelige klasser«, hvis smag er styret af nødvendigheden, og hvis<br />
præferencer er rettet mod at få mest muligt for pengene – det være sig i<br />
form af tung og mættende mad eller prangende prydgenstande.<br />
Noget af det smertefulde i denne sammenhæng er, at <strong>på</strong> trods af disse<br />
forskelle i præferencer er de fleste enige om, at de socialt dominerendes<br />
smag også er den bedste smag. Selv er man måske mere til rockmusik end<br />
til klassisk, mere til billeder af solnedgange end til abstrakt kunst, mere<br />
til biksemad end til sushi osv., men man ved godt, at det sidstnævnte er<br />
det »fineste«. Social dominans handler i sit inderste om et herredømme<br />
over perceptionskategorierne, over, hvorledes man opfatter, inddeler og<br />
vurderer verden. Denne opfattelse er gennemgående i de dominerendes<br />
favør. Det betyder, at de dominerede tenderer mod at nedvurdere sig selv<br />
og det, de selv står for. Dette er en tilstand af det, Bourdieu betegner som<br />
symbolsk vold.<br />
I en række konkrete analyser viser Bourdieu, hvordan den symbolske<br />
vold sætter sig i kroppen og får kroppen til at forråde os, hver gang vi er<br />
i et socialt underlegenhedsforhold: Vi gribes af generthed, vi rødmer og<br />
stammer. Bourdieu betegner kroppen som en huskeseddel for sociale erfaringer.<br />
Individets historie ligger opmagasineret i kroppen i form af fø-<br />
8
lelser og reaktionsmønstre, som i høj grad styrer vore handlinger. Det er<br />
i den forbindelse, at han også retter sit skyts mod mange sociologiske retninger,<br />
han mener lægger for stor vægt <strong>på</strong> bevidstheden som udgangspunkt<br />
for handlen.<br />
En af Bourdieus yndlingsaversioner var rational choice theory og alle<br />
former for utilitarisme, hvor man ser mennesket som motiveret af egennytte<br />
eller ude efter at maksimere sine præferencer. For Bourdieu var<br />
mennesket grundlæggende et socialt væsen, hvis primære drivkraft var<br />
jagten <strong>på</strong> anerkendelse (symbolsk kapital) fra andre mennesker. De vigtigste,<br />
man søger anerkendelse fra, er dem, som står en selv nært – de<br />
nærstående i en personlig, men også i en social forstand.<br />
Bourdieu var uddannet filosof fra eliteskolen Ecole normale supérieure<br />
i Paris i 1954. Efter et par år som filosofilærer rejste han som værnepligtig<br />
soldat til Algeriet, som <strong>på</strong> det tidspunkt var under fransk herredømme,<br />
og hvor der blev u<strong>dk</strong>æmpet en befrielseskrig, der ledte frem til<br />
Algeriets selvstændighed i 1962. Bourdieu blev hurtigt tilknyttet Universitetet<br />
i Alger og kom til at arbejde sammen med etnologer, antropologer<br />
og sociologer i empiriske studier af det algeriske samfund. Han beskriver<br />
senere denne tid som en form for omskoling, hvor han af egen vilje steg<br />
nedad i hierarkiet af videnskabelige discipliner og lagde afstand til den<br />
højest rangerede disciplin, som han selv var et produkt af: filosofien.<br />
Noget af det usædvanlige ved Bourdieu som teoretiker var hans engagement<br />
i empiriske studier. Han var en skarp modstander af ‘teoretisk<br />
teori’ og en varm fortaler for, at sociologiens genstandsfelt skulle være<br />
den sociale verden i sin konkrete fremtrædelsesform. Mod slutningen af<br />
sit liv skrev han, i et forsvar for en analyse af bøndernes ægteskabsindgåelser<br />
ud fra en forståelse af et større marked for symbolske udvekslinger:<br />
»Jeg har en følelse af – en følelse, som måske er rodfæstet i det specielle<br />
i min habitus, men som gennem mange års forskningserfaring<br />
uafladeligt er blevet bekræftet – at den eneste vej frem til en konstruktion<br />
af modeller, der kan formaliseres og har empirisk gyldighed, er via en<br />
opmærksomhed overfor de mest trivielle kendsgerninger, kendsgerninger,<br />
som andre samfundsvidenskaber, der også taler om markeder, anser sig<br />
berettigede til at overse under henvisning til en ret til abstraktion, de anser<br />
som grundlæggende for den videnskabelige fremgangsmåde.« 2 Bourdieu<br />
var en usædvanlig lærd mand og beherskede den ophøjede og ab-<br />
9
strakte akademiske diskurs bedre end nogen. Men samtidig bød denne<br />
selvhøjtidelige verden ham meget imod, og det kan mærkes i hans tekster<br />
i form af disse stadige brud, disse skift fra abstrakt filosofi til »vulgære«<br />
tabeller, interviewudsnit eller observationer fra dagliglivet. Det var også<br />
denne nærhed til verden, der gav hans værk et kraftigt, kritisk potentiale.<br />
For en generation af samfundsforskere flasket op med marxisme gav<br />
Bourdieu ny energi <strong>på</strong> et tidspunkt, da marxismens begrænsninger blev<br />
åbenbare. Bourdieus analyser lider ikke under marxismens økonomiske<br />
reduktionisme. Han tilbyder også en bedre forståelse, end de marxistiske<br />
analyser har leveret, af, hvorfor de underordnede ikke gør oprør mod dominansen.<br />
Bourdieu var influeret af Marx, men også af sociologiens øvrige<br />
forfædre, som Weber og Durkheim, og han satte elementer herfra<br />
sammen med fænomenologi, særlig inspireret af Merleau-Ponty.<br />
Fænomenologien ledte ham til at problematisere vor opfattelse af verden<br />
og derfor også til at lægge megen vægt <strong>på</strong> refleksivitet, eftersom forskere<br />
altid selv er en del af den sociale verden, de studerer, og altid ser den<br />
fra deres egen position i denne verden. De kategorier, vi anvender til at<br />
forstå den sociale verden, er aldrig objektive, men bærer en antagelse om<br />
denne verdens inddelinger med sig. Når vi betegner nogen som højt oppe<br />
og andre som langt nede, har vi allerede naturaliseret og selvfølgeliggjort<br />
dominansen – den ligger i det sprog, vi anvender for at beskrive verden.<br />
Bourdieu lagde stor vægt <strong>på</strong>, at det refleksive projekt også skulle omfatte<br />
forskeren selv, og at forskeren skulle foretage en selvanalyse med<br />
henblik <strong>på</strong> at afklare sine motiver og sit ståsted, og hvad dette betød for<br />
forskningen. For Bourdieu var videnskabeligt arbejde ikke et spørgsmål<br />
om ren rationalisme, men om stærke følelser, om lidenskab: »For at arbejde<br />
[videnskabeligt] skal man være rasende. Og for at styre sit raseri<br />
skal man arbejde.« I det sidste årti af sit liv tog Bourdieus raseri særlig<br />
form af et politisk engagement, der var rettet mod neoliberalismen og<br />
grundet i studier af dens sociale konsekvenser. Startskuddet kom med La<br />
Misère du monde i 1993 (engelsk The Weight of the World), et kollektivt<br />
arbejde under Bourdieus ledelse. Bogen er en interviewbaseret gennemgang<br />
af samfundsskabte former for menneskelig lidelse i det moderne<br />
Frankrig. Målet var at vise, at enkeltindividers smerte knyttet til arbejdsløshed,<br />
fattigdom, opløste fællesskaber i nabolag eller <strong>på</strong> arbejdssteder,<br />
afbrudt skolegang, skilsmisser, bristede illusioner, tab af mål og mening i<br />
10
tilværelsen m.m. har sociale årsager, og han knyttede det specielt til afviklingen<br />
af velfærdsstaten op gennem 80’erne – i Mitterrands regeringstid.<br />
Denne politiske kritik gjorde ham til et meget kendt navn i den franske<br />
offentlighed, og efterhånden også i udlandet.<br />
Bourdieus forfatterskab har en meget stor tematisk bredde, og det gør, at<br />
han har læsere inden for vidt forskellige faggrupper: sociologer, antropologer,<br />
politologer, pædagoger, historikere, litterater med mere. Men det er<br />
som regel ikke de samme tekster, de læser, og <strong>på</strong> det grundlag kan de<br />
danne sig meget forskellige billeder af Bourdieu. Den foreliggende bog,<br />
U<strong>dk</strong>ast til en praksisteori, har været antropologernes foretrukne Bourdieu-læsning,<br />
i hvert fald siden den u<strong>dk</strong>om <strong>på</strong> engelsk i 1977, og den har<br />
nu en klassikerstatus i antropologifaget. Dette hænger sammen med, at<br />
<strong>bogen</strong> bygger <strong>på</strong> klassisk antropologisk feltarbejde og omhandler nogle<br />
meget centrale temaer for antropologien, som ære og slægtskab – og med,<br />
at den tager et opgør med den <strong>på</strong> den tid dominerende retning i antropologien,<br />
nemlig den strukturalistiske tilgang i Claude Lévi-Strauss’ (1908-)<br />
udformning.<br />
Bourdieu udtaler senere om udviklingen af sin habitusteori: »For mig<br />
var det centrale lige fra starten at gøre rede for praksisformerne i deres<br />
mest banale og dagligdags udtryk – ritualer, valg af partner, økonomisk<br />
adfærd i dagligdagen osv. – uden at henfalde til en objektivisme, som i<br />
handlingen ser en mekanisk reaktion uden agens, eller en subjektivisme,<br />
der beskriver handlingen som resultat af en bevidst og velovervejet plan,<br />
som et individuelt, frit projekt rundet af en bevidsthed, der opstiller sine<br />
egne mål og maksimerer sin egen nytteværdi ved hjælp af rationelle beregninger.«<br />
3 Det, Bourdieu sigter til med betegnelsen objektivistisk, kan<br />
være både marxistiske og strukturalistiske tilgange, det vil sige retninger,<br />
der opfatter relationen mellem det samfundsstrukturelle og det individuelle<br />
niveau som et mekanisk eller deterministisk forhold. Hvad den anden<br />
tilgang i denne i sig selv strukturalistisk inspirerede modsætning er, skifter<br />
noget mellem analyserne – fra eksistentialistisk filosofi, via symbolsk<br />
interaktionisme og etnometodologi til utilitarisme og rational choice<br />
theory. Nogle gange omtales alt dette som subjektfilosofi. Det er formentlig<br />
kun ved at sætte dem op mod deterministiske tilgange, at det kan<br />
give mening at tale om et internt slægtskab mellem disse retninger, men<br />
11
da fremtræder det som et slægtskab i form af en betoning af, hvorledes<br />
samfundet opstår gennem individers handlen.<br />
I det første etnografiske eksempel i denne bog er temaet ære. Bourdieu<br />
opstiller to yderligheder blandt de samfundsvidenskabelige fortolkninger<br />
af fænomenet æresfejder, som normalt følger blodhævnens logik.<br />
Hvor den ene analyserer det hele som ritualer, altså en typisk<br />
strukturalistisk læsning, ser den anden i stedet bevidste strategier rettet<br />
mod at nå et mål. I henhold til den første læsning vil man være tvunget<br />
til gengældelse efter en æreskrænkelse, mens man i henhold til den anden<br />
læsning vil søge at opnå noget med en gengældelse. Men det er kun undtagelsesvis,<br />
mener Bourdieu, at handlinger kan forstås som ren ritualudøvelse<br />
eller som ren strategi. Når Bourdieu indfører sit begreb om habitus,<br />
er et af målene at overvinde denne modsætning og vise, hvordan man<br />
i kraft af en dyb og kropslig socialisering disponeres for at handle <strong>på</strong> bestemte<br />
måder, som ikke er så fast strukturerede, at det kan kaldes rituel<br />
handlen, men som heller ikke er så frit vælgende og bevidste, at det kan<br />
kaldes kalkulerende, målrettet handlen. For en mand, der er et produkt<br />
af denne kultur, vil en æreskrænkelse fremkalde en gengældelse som en<br />
umiddelbar og følelsesmæssig reaktion, samtidig med at han udmærket<br />
godt ved, hvad han kan opnå ved denne handling og hvad han vil tabe<br />
ved at undlade at udføre den.<br />
Fra de positioner, Bourdieu betegner som subjektivistiske, kritiseres<br />
hans handlingsteori for at være deterministisk, dvs. at de sociale strukturer<br />
hos Bourdieu skulle determinere menneskers handlen. Dette er en forståelse<br />
af Bourdieu som marxist eller strukturalist. Og hvad angår hans<br />
tidlige arbejder, er der vel noget om det. Hans artikel om det kabylske hus<br />
i denne bog, der tidligere var blevet trykt i et festskrift til Lévi-Strauss i<br />
anledning af dennes 60-års fødselsdag i 1968, er forbilledligt strukturalistisk.<br />
Bourdieu omtalte senere selv artiklen som »mit sidste arbejde som<br />
lykkelig strukturalist«. 4 Her findes ingen individer, der handler i anden<br />
forstand, end at de udfører ritualer, i betydningen faste bestemte ting, der<br />
skal siges eller gøres ved både de ordinære gøremål (stå op om morgenen,<br />
spise mad …) og de ekstraordinære (bryllupper, børnefødsler …). De bevæger<br />
sig tilsyneladende søvngængeragtigt omkring, mens de siger og gør<br />
det, man bare skal sige og gøre. Alle udsagn, der citeres, er forbud, <strong>på</strong>bud<br />
eller ordsprog. I kabylernes hverdagsliv er der tilsyneladende faste møn-<br />
12
stre for alt: hvor man placerer en gæst, hvor man hænger sit tøj, hvordan<br />
man fører sin krop frem, når man træder over en tærskel, i hvilken retning<br />
man skal kigge, når man træder ud … Både handlinger og genstande<br />
er positioneret i et symbolsk system bestående af en serie homologe modsætninger.<br />
I det kabylske hus er ingen placering tilfældig. Her er dyr til<br />
den ene side, mennesker til den anden, kvinder til den ene side, mænd til<br />
den anden, vand til den ene side, ild til den anden. Det hele er organiseret<br />
i forhold til verdenshjørner og i forhold til modsætninger mellem<br />
højre og venstre, det lyse og det mørke, det høje og det lave, det tørre og<br />
det fugtige osv. Den mest grundlæggende modsætning i dette samfund går<br />
mellem kønnene, og de skitserede modsætninger er alle knyttet hertil i et<br />
hierarkisk forhold, hvor alt, hvad der konnoteres til det maskuline, samtidigt<br />
konnoteres som overordnet eller som det bedste.<br />
Bourdieu anvender tit skellet mellem opus operatum og modus operandi.<br />
Det første kan siges at betegne det færdige værk, i dette tilfælde det<br />
symbolske system, mens det andet kan siges at betegne proces og praksis,<br />
i dette tilfælde den praktiske mestring. På samme måde som man ikke behøver<br />
kende de grammatiske regler for at tale sit modersmål korrekt og<br />
ikke behøver at være i stand til at formulere de fysiske love for vægtstangsprincippet<br />
for at anvende det effektivt til at flytte tunge sten, kan<br />
man handle, som om man havde et perfekt kendskab til strukturerne i et<br />
symbolsk univers, uden at man ville være i stand til at give en verbal fremstilling<br />
af disse strukturer – og altså uden at der er et bevidst kendskab til<br />
disse strukturer, der ligger til grund for ens handlen. Strukturalismen kan<br />
utvivlsomt være et godt redskab til analyse af et samfunds sociale strukturer<br />
eller symbolske systemer, således som Bourdieu anvender den i den<br />
<strong>på</strong>gældende artikel. Som handlingsteori kommer den derimod til kort.<br />
Den tredje etnografiske artikel i denne bog er udformet som en kritik<br />
af den strukturalistiske tilgang, gennem en dybdeborende analyse af kabylernes<br />
mønstre for ægteskabsindgåelser. Det kabylske samfund er patriarkalsk,<br />
hvilket ikke bare betyder, at mænd råder over kvinder, men<br />
også at de ældre råder over de yngre. Ægteskaberne er alliancer mellem<br />
familier, og <strong>på</strong> den tid, hvor Bourdieu studerede dette samfund, blev aftaler<br />
derom officielt og til dels reelt truffet mellem de unges fædre, af og<br />
til bedstefædre, mens mødrene viste sig at spille en stor uofficiel rolle ved<br />
de fleste af disse aftaler. Et mål for Bourdieu er at forstå, hvordan det kan<br />
13
være, at ægteskab mellem brødres børn betragtes som ideelle forbindelser<br />
i Kabylien. Denne norm, med den deraf følgende endogami (indgifthed),<br />
er en etnologisk eller antropologisk gåde, da Lévi-Strauss’ meget indflydelsesrige<br />
analyse af slægtskabsstrukturer i Les Structures élémentaires<br />
de la parenté (1949/1967) tog udgangspunkt i det universelle tabu mod<br />
incest mellem forældre og børn og mellem søskende og antog, at dette<br />
tabu sikrede menneskers samfundsdannelse ved at fremtvinge et bytte af<br />
kvinder mellem forskellige slægter, med alliancer mellem disse slægter til<br />
følge. Dette bytte af kvinder, hævdede Lévi-Strauss, fulgte den gaveudvekslingslogik,<br />
Marcel Mauss havde skitseret: Man har pligt til at give en<br />
gave, man har pligt til at modtage en gave, og man har pligt til at give en<br />
gave tilbage. Gennem gavebytter bindes grupper af mennesker sammen.<br />
Hvis dette passer, hvad er så pointen i at give en kvinde til en familie, man<br />
allerede er forbundet med?<br />
Bourdieu ønskede at forstå, hvorfor dette ideal om ægteskabsindgåelser<br />
faktisk ikke realiseres hyppigere, end tilfældet er: Hvis der nu er en<br />
norm om patrilineære fætter-kusine-ægteskaber, hvorfor adlyder man<br />
den så ikke så tit som muligt – det vil sige hver gang en ung mand har en<br />
onkel <strong>på</strong> fædrene side med en ledig datter i passende alder? I virkeligheden<br />
udgør disse såkaldte ideelle ægteskaber kun en lille procentdel af alle<br />
ægteskaber – hvilket åbner for at betvivle reglers betydning, både som beskrivelse<br />
af virkeligheden og som udgangspunkt for forudsigelser. Og dermed<br />
er det faktisk hele det strukturalistiske program, der betvivles: Strukturalismen<br />
foregiver at finde mønstre og regler, men Bourdieu viser, at<br />
disse mønstre <strong>på</strong> den ene side giver en langt dårligere beskrivelse af, hvad<br />
folk gør, end den foregiver, og <strong>på</strong> den anden side anvendes disse regler<br />
kun undtagelsesvis som handlingsanvisninger for menneskers praksis. I<br />
stedet indfører Bourdieu begreber om strategier og interesser, der skal<br />
forklare en handlen, som i sidste instans er rettet mod at styrke en families<br />
økonomiske og/eller symbolske kapital (dens ære). I næste omgang<br />
viser han, hvorledes disse strategier ikke er bevidste, men fremkommer<br />
efter en dybtgående og kropslig indprentning af verdens strukturer, en<br />
dannelse af en habitus, der fører til, at man handler, som om man har sat<br />
sig bestemte mål, man vil nå ved at benytte disse strategier.<br />
Bourdieu foregiver at vise, at ægteskabsindgåelsernes logik er langt<br />
mere kompleks, end noget strukturalistisk skema kan gribe. Her skal der<br />
14
tages en række andre hensyn, end hensynet til den udvalgtes position i en<br />
slægtskabsstruktur. Personer, som strukturelt set er i samme position, kan<br />
reelt være i vidt forskellige positioner: En fætter er ikke bare en fætter,<br />
selv ikke hvis han er fars brors søn. Når han vurderes som ægteskabskandidat,<br />
skal man vide, om han tilhører en dominerende eller domineret<br />
gren af familien, om hans far og han selv er yngst eller ældst blandt<br />
sine brødre, om han tilhører en gren, der er rig <strong>på</strong> jord (økonomisk kapital)<br />
eller <strong>på</strong> mænd (symbolsk kapital) med mere.<br />
Endvidere er en position i en slægtskabsstruktur faktisk ikke engang<br />
objektivt givet, men tit et resultat af manipulation med virkeligheden eller<br />
med repræsentationer (fremstillinger, forestillinger) af virkeligheden. I<br />
denne forstand kan strukturen være et resultat af handlen og ikke det, der<br />
tilskynder til handlen. At <strong>på</strong>visningen af dette er et væsentligt mål med<br />
artiklen, afsløres af dens ellers noget obskure titel: La parenté comme représentation<br />
et comme volonté – »Slægtskab som forestilling og vilje« (en<br />
implicit reference til Schopenhauers værk »Verden som vilje og forestilling«).<br />
Hvordan slægtskabsrelationer er et resultat af en fremstilling af<br />
virkeligheden, hvori der indgår et spillerum for manipulation, fremgår af<br />
flere eksempler. Et handler om, hvorledes ægteskab mellem personer, der<br />
er beslægtet gennem den ene eller begges mødre, fremstilles, som om der<br />
er tale om et slægtskab mellem mænd. En illustration, der kræver, at man<br />
holder tungen lige i munden: En mand, hvis mor er hans fars kusine <strong>på</strong><br />
fædrene side, kan gifte sig med sin morbrors datter under foregivende af,<br />
at denne kusine er hans farfars brors sønnedatter. Og det er hun jo for så<br />
vidt også. Pointen er, at slægtskabsrelationer gennem kvinder anses som<br />
skammelige, mens slægtskabsrelationer gennem mænd anses som ærefulde<br />
– og at dette <strong>på</strong>virker fremstillingen af slægtskabsforholdene.<br />
Når målet er at vise, at noget er komplekst, nemlig langt mere komplekst,<br />
end et enkelt strukturalistisk skema kan gribe, bliver fremstillingen<br />
nødvendigvis også kompleks, og formentlig vil de fleste læsere <strong>på</strong><br />
et tidspunkt køre fast i familiehistorierne i denne artikel eller gå vild i de<br />
skematiserede genealogier over op til otte generationer. Jeg har ved flere<br />
lejligheder hørt Bourdieu fremhæve – som eksempel <strong>på</strong> nyttig, praktisk<br />
kundskab, som en lærer kan formidle til sine studerende – at han en gang<br />
havde lært, at man skulle bruge tape for at lime flere ark sammen, når<br />
15
man var ude i felten og skulle lave genealogier. Under læsning af denne<br />
artikel kan man glæde sig over, hvad denne lærdom førte til.<br />
Bourdieu sammenligner fremstillinger af slægtskabsforhold med vejkort,<br />
som viser alle eksisterende veje, men ikke hvilke veje der faktisk<br />
bruges. Og skal man undersøge slægtskabsforhold, er det »de nedtrådte<br />
stier« – altså praksis – der er vigtige at kortlægge, snarere end alle de forskellige<br />
veje, der i princippet kunne anvendes. Han stiller spørgsmålet<br />
om, hvilken nytte man har af slægtskab. Slægtskab er ikke bare et foreliggende<br />
faktum, men noget, der er blevet og bliver skabt. En genealogi<br />
er et produkt af menneskers bevidste eller ubevidste strategier for at tilfredsstille<br />
symbolske og materielle interesser, gennem ægteskabsindgåelser.<br />
I stedet for at spørge til, hvilke regler der strukturerer slægtskabsforhold,<br />
spørger han således til, hvilke interesser man kan have i disse<br />
relationer. Han etablerer et skel mellem officielle og praktiserede slægtskabsrelationer<br />
og hævder, at det er de praktiserede relationer, der fører<br />
frem til ægteskab, og de officielle, der fejrer dem.<br />
Officielt prises ægteskab mellem brødres børn som de ideelle ægteskaber.<br />
Reelt er disse ægteskaber tit nødløsninger, for eksempel i et tilfælde,<br />
hvor en af brødrene ikke har nogen mandlig arving. Reelt gør familien<br />
noget, den ikke kan undgå, og officielt høster den så ære for at<br />
have levet op til et ideal. Officielt betragtes ægteskab uden for slægten og<br />
i fjerntliggende egne som noget, man ikke ønsker. Reelt giver disse ægteskaber<br />
megen prestige, da de kræver mobilisering af betydelig social kapital<br />
(en kapital af sociale relationer – familie, kendskab og venskab) for<br />
at kunne realiseres, og betydelig økonomisk kapital for at kunne fejres.<br />
Denne dobbelthed mellem en officiel og en skjult – men alligevel godt<br />
kendt – sandhed er noget, man kan se bliver en ledetråd i en række af<br />
Bourdieus analyser i senere værker, og den er grundlæggende for hans<br />
forståelse af handlen. Han betegner dialektikken mellem det praktiserede<br />
og det officielle som et grundlæggende princip bag social interaktion og<br />
hævder, at sammenfaldet mellem de to kun er en bestemt tilstand af dette<br />
forhold – men en privilegeret sådan, da den forener det nyttige med det<br />
regelkonforme. Man følger kun en regel, hævder Bourdieu, når interessen<br />
i at følge den er større end interessen i at bryde den. Det mest udspekulerede<br />
aspekt ved regler er, at de får de handlende til at glemme, at der<br />
findes en interesse i at følge reglerne. Derved kan man opretholde en ære-<br />
16
fuld selvforståelse som moralsk handlende og ikke som interessestyret.<br />
Denne tanke får senere Bourdieu 5 til at udtale, at fremskridt i verden kun<br />
opnås gennem etablering af sociale universer, hvor mennesker har en egen<br />
interesse i at handle godt overfor andre, fordi de kan høste ære og social<br />
anerkendelse ved at gøre det.<br />
U<strong>dk</strong>ast til en praksisteori u<strong>dk</strong>om første gang <strong>på</strong> fransk i 1972 under titlen<br />
Esquisse d’une théorie de la pratique. I 1977 u<strong>dk</strong>om en engelsk udgave<br />
under titlen Outline of a theory of practice. Den engelske udgave betegnes<br />
som en oversættelse af den franske, men den er i realiteten så<br />
stærkt omarbejdet, at der ikke er tale om den samme bog. Elementerne er<br />
byttet rundt, hele kapitler er puttet ind eller trukket ud, og mindre justeringer<br />
er desuden foretaget undervejs i teksten. De etnografiske eksempler,<br />
den franske udgave indledes med, er slet ikke med i den engelske.<br />
Den engelske udgave er kortere, men der er også kommet nye elementer<br />
ind, som for eksempel en præsentation af Bourdieus doxa-begreb, man<br />
ofte vil finde henvisninger til. Man kan så spørge, om det ikke ville have<br />
været bedre at tage udgangspunkt i den engelske udgave, når <strong>bogen</strong> nu<br />
skulle komme <strong>på</strong> dansk. Men Bourdieu fraskrev sig aldrig den franske<br />
version, og efter at den havde været udsolgt i mange år, sørgede han for,<br />
at den i 2000 blev genudgivet af et nyt forlag (Seuil i Paris, mens førsteudgaven<br />
var udgivet af Librairie Droz i Genève), uden at han fandt det<br />
nødvendigt at skrive et nyt forord. Sammenlignet med hans senere bøger<br />
giver den udførlige gennemgang af den etnografi, hans teoriudvikling<br />
bygger <strong>på</strong>, en dybere forståelse af centrale begreber som habitus, strategi,<br />
interesse, symbolsk kapital og af det opgør med strukturalistisk tænkning,<br />
som er et af <strong>bogen</strong>s vigtigste mål. Man kunne tænke, at når denne<br />
bog bærer ordet »U<strong>dk</strong>ast« i sin titel, kunne man springe den over og i stedet<br />
læse Le Sens pratique (1980) eller Méditations pascaliennes (1998),<br />
som begge fremstiller Bourdieus teori om praksis i en måske mindre skitsemæssig<br />
form. Men hver af disse bøger har sin egen karakter. De væsentligste<br />
elementer i Bourdieus teori om praksis er <strong>på</strong> plads allerede i<br />
dette »u<strong>dk</strong>ast«, og dens karakter af work in progress og nærheden til den<br />
etnografi, teoriudviklingen bygger <strong>på</strong>, gør <strong>på</strong> nogle måder ræsonnementerne<br />
tydeligere og giver <strong>bogen</strong> en særlig værdi.<br />
Men nemt er det ikke. Det er det aldrig at læse Bourdieu. Mange me-<br />
17
ner, han skriver kluntet og med unødvendigt lange sætninger. Man kan<br />
mene meget om denne stil, men det er at undervurdere Bourdieu, hvis<br />
man tror, han skrev <strong>på</strong> denne måde, fordi han ikke kunne bedre. Han<br />
mente, at det ikke var hans sprog, der var specielt komplekst, men den<br />
sociale verden, der skulle gribes med dette sprog, der var det. Og hvis han<br />
har ret i det, er læsningen alle anstrengelserne værd.