Sociologisk Arbejdspapir Nr. 15, 2003 Annick Prieur & Lars Skov ...
Sociologisk Arbejdspapir Nr. 15, 2003 Annick Prieur & Lars Skov ...
Sociologisk Arbejdspapir Nr. 15, 2003 Annick Prieur & Lars Skov ...
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
han havde den nødvendige boglige begavelse. Et alternativt uddannelsesforløb<br />
blev vurderet som noget risikabelt, grundet udviklingen på arbejdsmarkedet.<br />
Mentor og sagsbehandler har så orienteret ham mod et andet forløb, fået ham ind<br />
på en skole og sørget for den nødvendige økonomiske støtte til at gennemføre<br />
dette. Mentor holder kontakt med hans lærere og med hans familie. Han er med<br />
til at planlægge den unges hjemmeophold, ud fra en vurdering af at de indebærer<br />
risiko for tilbagefald gennem kontakt med det tidligere vennemiljø. Her ser vi en<br />
meget stærk styring af den unges liv. Men den unge vokser, og siger selv om<br />
kontakten med sin mentor: ”Nogen gange når jeg er sammen med ham, så føler<br />
jeg mig også som et ældre menneske, fordi vi diskuterer på ældre menneskers<br />
niveau (…) Det snakker (mentoren) også om, at jeg er begyndt at bruge nye<br />
udtryk og anderledes ord, det siger han ’hold da op mand, du er blevet voksen’<br />
(ler), det er rigtig godt. Men jeg gider bare ikke voksenliv nu, det er for tidligt.”<br />
Den unges mentor giver udtryk for samme holdning; han synes, det er meget<br />
positivt, at den unge beder ham om råd, men vurderer ikke, at den unge kan<br />
klare sig selv endnu.<br />
To sagsbehandlere fremhæver i den forbindelse, at det er vigtigt ikke at<br />
hjælpe for meget. Om en mentor siges det: ”han har overfor mig givet udtryk<br />
for, at han ikke vil tage ansvaret fra (den unge), men altså skubbe, hive og<br />
trække det han kunne.” Den anden sagsbehandler mener generelt, at en alt for<br />
hjælpende pædagogik gør skade overfor disse unge, fordi de foragter den. Dette<br />
gælder også for hendes eget arbejde, hvorfra hun fortæller, at hun havde sagt til<br />
en ung, at hun måske kunne hjælpe til, så han kunne få en alternativ afsoning af<br />
sin næste dom. Han svarede, at han var ligeglad med det, og hellere vil ind og<br />
afsone, hvorefter hun sagde, at det var da fint nok for hende. Hun tror, han<br />
forventede, at hun ville sige ”hør nu her…”, men det ville hun ikke: ”Det er<br />
bare det eneste du ikke skal gøre, og de foragter det – svaghed. Altså<br />
hjælpesyndromet i virkeligheden. Så du hjælper bedst, ved ikke at vise alt for<br />
meget, at du hjælper.”<br />
47