Page 05/21
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
#05
KNIŽNÍ
MAGAZÍN
NEJEN
O KNIHÁCH
69 Kč
LITERATUTA PRO-
A PROTIFEMINISTICKÁ
Některá díla obou
táborů jsou nadčasová!
JINÉ DĚJINY ALENY
MORNŠTAJNOVÉ
Nový román Listopád
na pokraji dystopie
HARUKI MURAKAMI
MEZI HUDBOU
Japonský spisovatel
milující hrdiny-samotáře
SPASÍ KVÓTY
ROVNOST POHLAVÍ?
A kdo a podle čeho určí,
kolik žen kam poslat?
05
9 772571 346009
Alena Mornštajnová a Michal Viewegh
Pestré literární
zážitky
Alena Mornštajnová
Listopád
Ptali jste se někdy sami sebe, jaký by
byl váš život, kdyby v listopadu 1989
dopadlo všechno jinak? Jaké by byly
naše osudy, kdyby komunismus
neskončil a my zůstali za železnou
oponou oddělující nás od světa
i jeden od druhého?
369 Kč Česká beletrie
Matěj Dadák
Muž bez jazyka
Čtyřicátník Arnošt Doubek donekonečna
objíždí autorská čtení se svou prvotinou.
Už roky nic nenapsal a naděje mizí
v nenávratnu. Román o sebelžích,
životním bilancování a spisovateli,
který se míjí s tématy i sám se sebou.
349 Kč Česká beletrie
Radka Denemarková
Peníze od Hitlera
Nové vydání románu o bolestných
kapitolách poválečné střední Evropy,
který získal ocenění Magnesia Litera.
Šestnáctiletá Gita přežila koncentrák
a spěchá do rodných Puklic, aby po letech
hrůz i strádání objala své blízké a znovu
se vyspala ve své posteli. Vrátila se,
aby zjistila, že se nemá kam vrátit....
349 Kč Česká beletrie
hostbrno.cz
Lubomír Větříšek
Dva roky v hajzlu
Knížka je povinnou četbou především
pro pamětníky doby, kdy se chodilo na
vojnu. Pro ty, kteří možná ještě mají
doma založenou vojenskou knížku.
Výjimečné ohlédnutí do časů, ve kterých
se pod záminkou údajné služby vlasti
vyráběli „z chlapců chlapi“.
299 Kč Česká beletrie
Martina Leierová
Tohle město, tahle řeka
Životy obyvatel starého činžáku
plynou zdánlivě klidně jako nedaleká
Řeka. A zatímco hladina kalné vody
skýtá iluzi stálosti, spodní proudy
hromadí zárodky změn, destrukce
i nečekaného štěstí.
349 Kč Česká beletrie
Barbara Nesvadbová
kreativní ředitelka Page
@barbaranesvadbova
@pagemagazin
Kouzlo rozdílnosti?
Koexistence pohlaví je jako puzzle. Nelze skončit, dokud nenajdete ten správný dílek...
Kdysi dávno mívaly holčičky na základní škole památníčky. Takové podivné
knížky, do kterých nám bližní zapisovali vlastní, poznaná životní moudra.
Moje učitelka klavíru mě překvapila nepěknou větou: „Nevaž své srdce
k ničemu, nebude ti pak zatěžko se s tím loučiti.“ Pravda, ex post viděno,
virtuoska byla krásná, životem a láskou značně zklamaná žena středního věku.
Ale ani její vlastní svět neospravedlňuje, že ten sešitek plný usušených květů
růží a pečlivě zabalený do zlatavého sametu zatížila predikcí bezútěšnosti.
Odmala nebo zcela jistě od střední školy jsem „druhé pohlaví“. Těžko říct
proč. Rodiče bych jistě nevinila. Byť je ráda kritizuji za mnohé. Jejich soužití
bylo nesmírně symbiotické. A archetypálně vyrovnané. Možná ono přetahování
k pubertální a postpubertální době patří. V rámci hledání lásky musíme
napřed najít sami sebe. To je jasné. Jen některým z nás lehká sarkastická
animozita, a i ono hledání (zřejmě není na světě nic těžšího než poznat sám
sebe) vydrží do pozdního věku. Moje největší oblíbenkyně z poslední doby profesorka
Hogenová říká, že k vhledu musíme dozrát – a za žádnou cenu v rámci
uspěchání zrání neposlouchat bližní našeptávače. Ba ani upřímné kritiky. Nebo
alespoň je nebrat jako hlavní zdroj. A tady, právě v oněch neustálých komentářích,
se blížíme realitě, kde jsou pohlaví stále ještě více rozdílná než v sauně.
Nikdy jsem nebyla v těle muže, ba ani podle Freudovy teze po penisu netoužila,
ale naštěstí mám spoustu klučičích přátel. Velmi blízkých kamarádů. Tak
tedy komparace snad nebude až příliš troufalá. V mém světě ženy čelí kritice,
o které se mužům k jejich obrovskému štěstí ani nezdá. Do jisté doby jsme na
spoustu funkcí, prohlášení a skutků „příliš mladé“, zhruba od čtyřiceti jsme
zase naopak na takřka identické procesy „příliš staré“. Často býváme „nezdravě
vyhublé“, nebo s příchodem PMS a zadržováním vody během dvou dnů „podezřele
tlusté“. Slyšeli jste někdy obdobné tvrzení o mužích? Jen si představte grafika
nad fotkou a přímou řeč: „Neměli bychom tomu Churchillovi vyretušovat
podbradek?“ Bizar, že? Oblíbeným terčem názorů je mateřství. Když se o dítě
staráte „až moc“ a zůstanete doma, v očích mnohých je z vás příživník a zlatokopka.
Když naopak mateřskou vynecháte, zcela lehce je z vás kariéristka,
která snad děti ani nikdy neměla mít. O vnímání slova feminismus v naší malé
republice snad ani psát nechci. Fascinuje mě, jak většina odsuzujících uvízla
u pálení podprsenky na barikádě. Možná jim to přišlo sexy, tak si to pamatují...
Při obdobných reálných proklamacích v sobě jistě stále můžete mít nezdolnou
sílu mateřství i sílu čarodějky, to vám nikdo nesebere, ale nepouštět do své
duše, srdce, těla námitky okolí, na to je třeba vyšší dívčí...
Žila jsem v přesvědčení, že s generací mé dcery se svět mění, že gender roli
hrát přestane. Jaká naivita. Nedávno jsem měla doma její spolužačky. Natočily
krátký film o stereotypech, zahrnujících teplé večeře, polykání spermatu i káravé
napomenutí, že v minisukni se ven nechodí (dcera ne, sekretářka klidně).
Ta nejchytřejší z party holek mi líčila šokovaného tatínka, když mu film pustila.
Pochopitelně jsem ji na další dlouhé večery vybavila Petersonem i Houellebecqem.
Jenže je to její táta. Patří do chráněného druhu „poslední bílý muž“,
a tak jsem jí jen něžně radila, ať se s ním nepře, ať ho zkusí spíš chápat. Že jeho
svět se bortí, jeho jistoty přestávají být paradigmaty. Stávají se z nich pouhé
možnosti. Při deklamovaném monologu mi přišlo, že jsem se transformovala
ve svoji babičku, která žila v něžné, láskyplné manipulaci. Její manželství bylo
krásné, ale jistě to nebyl vzorec, který bych kdy hodlala následovat. Spíš jsem
jím kapku opovrhovala. Až dnes, prizmatem zkušeností i zcela aktuálních
prožitků mi její časté popření objektivní reality přijde přirozené. A smysluplné.
Najednou mi totiž pokorně dochází, že není nic hezčího než skutečně
milovat muže.
foto: Anna Kovačič
editorial
editorial
Page — 3
„Nejde o záchranu naší planety,
jde o záchranu nás samých.“
Přírodopisný bestseller vědce Davida Attenborougha z BBC,
podle kterého Netflix natočil stejnojmenný dokument
autorka: Pavlína Saudková
muži
emancipace
ženy
práva
feminismus
změna
budoucnost
kvóty
gender
strategie
Je samozřejmá. A přitom samozřejmá není vůbec. Rovnost pohlaví. Dvou. Tří. Pěti.
Na počtu ve skutečnosti zas tak nezáleží... Navzdory trvalým snahám o dodržování
základních lidských práv jsou práva jednotlivců i skupin ve světě stále porušována.
A protože rovnost samozřejmá není, musíme o ní neustále psát, upozorňovat na
možná úskalí cesty, po níž kráčíme. Je nutné upozorňovat – s respektem k oběma
stranám – na nevyhnutelnost změny ve vnímání. Zároveň nejen pro období pandemie,
kdy je víc času na sledování filmů a dokumentů, doporučujeme na stránkách
www.jsns.cz lekce vytvořené k tématu Gender, rovnost pohlaví – přibližují různé oblasti
diskriminace žen i souvislosti potřebné k pochopení celé problematiky. Protože
když budete mít dost informací a přesah mimo hranice naší země, bude jednodušší
postavit se k celému tématu čelem. Mimochodem podle poslední zprávy Světového
ekonomického fóra nikdo ze současné generace během svého života nezažije
rovnost mezi pohlavími. Zatímco nejlépe jsou na tom s rovností ve Skandinávii, nejhorší
je situace v Jemenu. Česko skončilo na 78. příčce z celkového počtu 153 zemí.
rovnost
úvod
Page — 5
obsah
8 Rozhovor
Se spisovatelkou Alenou
Mornštajnovou o jejím novém
románu Listopád
12 Rozhovor
Michal Viewegh o psaní deníku,
o poslání spisovatelů i o psaní jako
posedlosti
14 Otázky bez odpovědí
Čtrnáctkrát „Proč?“ se ptá operní
pěvkyně Dagmar Pecková.
16 Kulturní tipy
Živé umění by mohlo být možná
už na konci května opravdu živé.
A i kdyby ne, pořád ještě existují
online platformy.
32 Portrét
Erica Jongová. Její knihy jsou
autobiografické, eroticky otevřené,
feministicky zakotvené a mapují
typická dilemata ženského života
v různých jeho fázích.
68 Publicistika
Očima ženy. Umělkyně vyjadřují
svůj postoj k situaci žen svými
výtvarnými díly a na emoce
bohatými performancemi.
73 Téma v knihách
Boj za rovná práva žen a mužů
zaznamenalo mnoho spisovatelů.
Nic není jen černé nebo bílé.
76 Publicistika
Klademe si genderové otázky moc
rychle, nebo na ně odpovídáme
moc pomalu?
80 Publicistika
Příčinou nerovnosti mužů
a žen v Česku jsou mimo jiné
i dlouholeté stereotypy v myšlení.
82 Publicistika
Doba je divoká a nepřehledná.
Zbyl tu ještě vůbec prostor pro
archetypy, pro tradiční mužsko-
-ženské polarity?
knihkupectví luxor
@knihkupectvi_luxor
knihkupectví luxor
@pagemagazin
36 Portrét
Haruki Murakami. Mnoho
románů tohoto japonského
spisovatele má hudební námět
a názvy odkazující na klasickou
hudbu. Některé odkazují
k populárním písničkám – to
je případ i té, která u nás vyšla
v těchto dnech – Tancuj, tancuj,
tancuj (The Beach Boys).
40 Co čteme
Jaké knihy jsou nejoblíbenější
četbou v době covidové?
44 Rozhovor
Jazzový muzikant Rudy Linka
sepsal svou biografii. Navštivte
s ním všechny jeho domovy!
46 Rozhovor
S psychiatrem Radkinem
Honzákem milujícím humor
a nadsázku.
48 Sebereflexe
Herečka Sandra Pogodová a její
životní nadhled. A taky tata.
84 Dva pohledy
Rovnost pohlaví, feminismus,
všední den v životech mužů a žen.
Fejetony exkluzivně pro Page
napsali psycholožka a spisovatelka
Klára Janečková a fotograf a malíř
Jan Saudek.
90 Cesty s...
Tišnovu se přezdívá brána
Vysočiny, zároveň ale leží na
nejsevernějším okraji jižní Moravy.
Vyrazit sem mohou jak milovníci
panenské přírody, tak příznivci
kulturních památek. Provede vás
Matouš Vinš.
92 Gurmán
Koktejly, které si můžete objednat
domů.
94 Design
Inspirováno cenami Czech Grand
Design 2020.
98 Abeceda
polární ekoložka Marie Šabacká
PAGE
květen 2021
Vydavatel: Euromedia Group, a. s.
Nádražní 896/20, 150 00 Praha 5
Distribuce: Neoluxor, s. r. o.
Na Poříčí 25, 110 00 Praha 1
tel.: 296 110 359
Prodejní cena: 69 Kč
Náklad: 60 000 ks
Kreativní ředitelka Page:
Barbara Nesvadbová
Šéfredaktorka: Pavlína Saudková
Art directorka: Marie Štumpfová
Marketingová manažerka: Jana Brázdilová
Redakce: Světlana Hanušová, Eva Kadavá
Korektorka redakce: Tamara Mrnková
Korektor inzerce: Jarmil Vepřek
Spolupracovníci: Laura Crowe
Grafická spolupráce: Robert Imrych
ISSN 2571-3469
Evidenční číslo přidělené Ministerstvem
kultury: MK ČR E 23543
Tisková produkce: Šikovné ruce/Marketing
reklama, Olbramovická 702/11, 142 00
Praha 4
Právo na chyby v sazbě či tisku vyhrazeno.
Na titulní straně: Alena Mornštajnová
a Michal Viewegh
54 Kniha v kontextu
Vlna laskavosti způsobená knihou
Chlapec, krtek, liška a kůň
64 Publicistika
Neohrožené bojovnice za základní
práva žen, nenávidějící celé mužské
pokolení, se v průběhu mnoha
desetiletí proměnily. A ještě možná
překvapivě promění. V koho?
Page — 6
obsah
Valdštejnská jízdárna
Waldstein Riding School
9/4–15/8 2021
Začínáme online / Starting online
Běh dějin
podle Aleny
Mornštajnové
Pořád je to ona, ovšem tentokrát na
prahu dystopie. Román Listopád nás
vrací na konec roku 1989 – a ukazuje,
jak to mohlo dopadnout, kdyby revoluce
nebyla sametová. Troufnout si na kurz
kontrafaktuální historie se vyplatí!
Autorka Pavlína Saudková
Román Listopád jste psala
dva roky. A dva roky jste
prý o námětu knihy veřejně
nemluvila, protože jste si
nebyla jistá, jestli ji dopíšete.
Proč ta nejistota?
Ty pocity nejistoty provázejí každou
moji knihu. U této to platilo dvojnásob,
protože jsem se vydala na pole pro mě
neorané. U předchozích románů jsem
vycházela z příběhů, které se staly,
mohla jsem se při nich opřít o rešerše.
Tentokrát jsem si musela věci domýšlet,
víc se opírat o vlastní fantazii, i když
samozřejmě i tady určité rešerše existovaly
– a spoustu prožitků z historie
socialismu, o kterých jsem psala, si ještě
pamatuju.
Také jste se mohla inspirovat
režimy v jiných koutech světa.
Ostatně vaše kontrafaktuální
linka knihy mi připomněla
třeba potlačení povstání
na pekingském náměstí
Nebeského klidu, shodou
okolností také roku 1989...
Četla jsem dost knih o situacích
v zemích s diktátorským, socialistickým
nebo komunistickým režimem. Ale zároveň
jsem si uvědomovala, že u nás jsou
podmínky jiné. Jsme evropská země,
jsme země, která má určitou demokratickou
historii z první republiky, na
kterou jsme mohli navázat. Nic z toho
v Číně nebo v Severní Koreji nebylo.
Proto jsem přesvědčená, že u nás by
vývoj vypadal jinak. Snažila jsem se děj
co nejvíce přizpůsobit možné realitě.
Vycházela jsem z toho, že kdyby se
revoluce nepovedla, dosavadní režim
by nejen pokračoval, ale musel by jistě
zpřísnit – protože jakmile už jsme trochu
přivoněli ke svobodě a měli pocit,
že jí lze dosáhnout, totalita by musela
razantně zatáhnout za brzdu a restrikce
by musely přijít. Lidé, kteří se aktivně
účastnili procesů, by to asi ošklivě
odnesli. Víme, že by se to promítlo
do života dalších generací, protože už
čtyřicetiletou zkušenost s komunisty
máme. Zároveň jsem si uvědomila, že
změna by nemohla proběhnout jen
osamoceně u nás, že by musela vzejít od
„východního bratra“ a zasáhnout celý
východní blok.
Pamatujete si moment, kdy se
ve vaší hlavě zrodil námět ke
knize Listopád?
Bylo to spíš postupné nahlížení a odkrývání
tématu, nejednalo se o jeden jediný
moment. Žiju v téhle době, v tomto
systému ráda, i když není dokonalý. Ale
všimla jsem si, že se stupňují stížnosti
a posiluje se nostalgie, zromantizované
vzpomínání na dobu před rokem 1989.
A to byly okamžiky, kdy jsem přemýšlela,
jak bych asi teď žila, jak bychom žili
ALENA
MORNŠTAJNOVÁ
Spisovatelka,
překladatelka
a členka PEN klubu.
Celý život žije ve
Valašském Meziříčí.
Od dětství miluje
knihy. Její teta, která
byla učitelkou, jí
poskytovala ke čtení
klasickou literaturu.
Spisovatelka je spíše
samotářské povahy
a právě čtení knih
jí dává možnost
zažívat dobrodružství
prostřednictvím
ztotožnění se
s hrdiny knihy.
Page — 8
rozhovor
Je příjemné, když lidé
na knihu čekají. Na druhé
straně je to dvojsečná
zbraň...
rozhovor
Page — 9
my všichni, kdyby se události listopadu
1989 ubíraly jiným směrem? Co všechno
by bylo jinak? Nebyla jsem si však jistá,
že by toto bylo téma pro mě – a pořád
jsem čekala, že se toho někdo chopí.
Když už jsem čekala několik let, nakonec
jsem se do toho dala sama.
Je vaše kniha zároveň
apelem? Třeba politickým?
Nemyslím si, že by nějaká kniha dokázala
pohnout s lidmi, kteří jsou přesvědčeni
o správnosti svého názoru...
Ale možná může pohnout
s těmi, kteří tak pevný názor
nemají.
Určitě ano. Všechny knihy píšu
sobecky pro sebe. Píšu si, jak chci,
nenechávám si do toho moc mluvit.
Myslela jsem i na to, že si ji některý
čtenář přečte a řekne si, že by si nepřál,
aby se ta doba vrátila. Že by nechtěl,
abychom takhle dál žili. A třeba až
půjdeme na podzim k volbám, pár lidí
si na to vzpomene a hodí do volební
urny ten správný lístek.
Proto Listopád vyšel raději už
v dubnu, a ne až v listopadu?
Hlavním důvodem dubnového vydání
byl původně plánovaný veletrh Svět
knihy, kde jsme chtěli román pokřtít.
To se třeba povede v září, i když kniha
už nebude novinkou.
Je vaše kniha apelem
rodinným? Knihou, která
ukazuje důležitost rodinných
pout?
Důležitost rodiny najdete ve všem
mých knihách. Rodinné vztahy jsou
pro mě na prvním místě nejen v knihách,
ale i v osobním životě. Rodina
je totiž to, co nám nakonec vždycky
zůstane.
Důležitost čeho dalšího
jste ještě chtěla románem
připomenout, podtrhnout?
Poselstvím bylo, abychom si vážili
toho, co máme. Nic není nikdy
dokonalé, ani svět, ve kterém žijeme,
obzvlášť teď v době pandemie. Ale
i když koronavirus překonáme, pořád
bude co zlepšovat. V režimu před rokem
1989 mě nejvíce svazovala absence
osobní svobody, svobody rozhodování.
A tu teď – ať je to jakkoli – máme.
Sice se musíme podřídit kvůli zdraví
nějakým pravidlům, ale víme, že to
jednou skončí. Že se život snad vrátí
do normálních kolejí. A že my možná
budeme lepší, že si toho budeme víc
vážit. Lidé v socialismu tuhle naději
neměli. Nemohli tušit, že se to rokem
1989 zlomí. Mohli doufat ve změnu.
Ale já sama nevěřila, že se jí dožiju.
Říkala jsem si, že se bude třeba týkat
aspoň mých dětí...
Do jaké míry je v knize
důležitá víra? Že se hlavní
postavy jmenují Marie, Josef
a Magdalena, asi nebude
náhoda.
Náhoda to není. Ale směřuje to k důležitosti
rodiny, rodinných pout. Víra
je tu přítomná do takové míry, jak si ji
tam každý čtenář vloží.
Mám správnou informaci, že
kniha vychází ve statisícovém
nákladu?
I já se tohle dočetla až v novinách,
nakladatele jsem se na toto vůbec
neptala. Přijde mi to jako odvážný
krok. Uvidíme.
O knize se mluví jako
o literární události roku.
Všimla jsem si, ale já o ní tak nemluvím.
Pro mě je příjemné, když lidé na
knihu čekají. Na druhé straně je to
zároveň dvojsečná zbraň, protože to
vyvolává obrovské očekávání, do něhož
si každý promítne svoji představu
o tom, jaká by kniha měla být. A tato
očekávání já nemusím naplnit. Daleko
snazší je přijít s knihou, kterou nikdo
nečeká – a příjemně překvapit. Když
nemáte žádná očekávání, nemůžete být
zklamáni.
I když je Listopád pro vás
nezvyklou dystopií, pořád jste
to vy, pořád je to kniha Aleny
Mornštajnové. Jak moc vás
bavilo psát kontrafaktuální
historii? Byla to výzva?
Píšu, jak umím. Ovšem příběh vychází
z jiných kořenů. Přiznávám, že jsem se
ve svých fantaziích musela trošku krotit,
protože jsem měla velké pokušení
vytvořit něco až úžasně dystopického,
temného. Jenže já chtěla, aby příběh
byl navzdory jiným faktům pravděpodobný,
aby co nejvíce odpovídal
některému z možných scénářů, jakým
směrem by se to po nepovedené sametové
revoluci mohlo u nás ubírat.
Je tedy vaše kniha dystopická,
jako je třeba Příběh služebnice
Margaret Atwoodové?
Dystopii jsem napsat nechtěla a pro mě
to dystopie ani není, ale pravděpodobně
mnozí Listopád do téhle krabičky
zařadí. Kdybych chtěla napsat dystopii,
byla bych obraznější, víc bych popustila
uzdu fantazii.
Vracejí se k vám v myšlenkách
vaše literární postavy?
Když jdu ve Valašském Meziříčí přes
náměstí, nevzpomenu si na svoji Hanu
a svoji Miru, ale pokaždé si vzpomenu
na Miru a Hanu Hellerovy. Obzvlášť
když je hezké počasí a starší lidé
posedávají venku na lavičkách. Tehdy si
uvědomím, že skutečné Mira a Hana by
teď byly ve věku přes osmdesát, kolem
nich by se batolila jejich pravnoučata
– a protože dnešní osmdesátileté jsou
mnohdy velmi čupr babky –, třeba by
taky seděly na lavičce a povídaly si.
Nebo by se procházely kolem řeky. Válečné
události je o toto připravily. Život
jim vzaly, nedovolily jim ho prožít. Na
ně vzpomínám velice často.
Co chystáte dál?
Námětů mám víc, ale ještě jsem si
dostatečně neodpočinula, protože jsem
nedávno dopsala dětskou knihu pro
Klíč na obálce Listopádu
je stejně tak ztracený klíč
k domovu, jako symbol
revolučního cinkání klíči.
mou druhou vnučku, hlavní postava
se po ní jmenuje Ája. Ráda bych, aby ji
ilustrovala Galina Miklínová. A protože
má spoustu práce – a já nijak nespěchám
–, kniha vyjde až příští rok na jaře.
A jakou knihu si v dohledné
době chcete přečíst?
Nachystané mám Děti Volhy spisovatelky
s tatarskými kořeny Guzel Jachiny
a Mimochodem Woodyho Allena. P
Alena Mornštajnová:
Listopád
Dramatický příběh
obyčejné rodiny, kterou
velké dějiny jedné
listopadové noci rozdělí
a postaví proti sobě.
Marie je kvůli účasti na
demonstracích zatčena
a odsouzena ke dvaceti
letům vězení. Ví, že už
nejspíš nikdy neuvidí
vyrůstat své děti,
a při životě ji udržují
jen dopisy. A taky
naděje, že se nakonec
přece jen shledají.
Magdalena je odebrána
rodičům a umístěna
do „ozdravovny“, v níž
se vychovávají nové
komunistické kádry.
Jejich osudy se jednoho
dne protnou, ale
zcela jinak, než si obě
představovaly a přály.
foto: Michaela Džurná pro ONA Dnes/MF Dnes /Profimedia.cz
Page — 10
rozhovor
Michal Viewegh:
Stále je jedním z nejčtenějších
českých autorů současnosti.
Vychází mu nový deník
zachycující covidový rok 2020,
dopsal Dulu, závěrečnou část
své biotrilogie, a na prahu
šedesátky bilancuje..
Autorka Pavlína Saudková
Nedávno vyšel váš Zrušený
rok – Deník 2020. Pokud
budeme brát rok 2020,
a bohužel možná i 2021 ne za
zrušený, ale za prožitý, jaké
jsou vaše poslední měsíce?
Převážně pracovní a v tomto ohledu se
jen málo lišily od jiných let. Spisovatelství
je povolání, kdy obvykle sedíte
a píšete doma. Dělal jsem korektury
Deníku 2020, dokončoval jsem Dulu,
napsal pár povídek a dopisoval paměti...
Dula, pokud se nepletu,
má být volné pokračování
Biomanželky a Biomanžela…
Dokonce už jsem dopsal první verzi
– a jsem opravdu rád, že můžu říct,
že jsem se u toho bavil. To je vždycky
dobré znamení.
Jaké budou vaše paměti? Jaké
je vaše bilancování? Nebo spíš
jaké bude?
Plánuji je vydat příští rok. Nadělím si je
symbolicky ke svým šedesátinám. Pracovní
název zatím mají: Šedesát (skoro)
báječných let. Psal jsem je s chutí, ale
zároveň jsem i sentimentálně, posmutněle
vzpomínal… Vzpomínky na dětství
mi pomáhala oživit maminka. Otevřel
jsem vždycky láhev prosecca, ona vyprávěla,
já se ptal a nahrával její odpovědi
na mobil. Jedna z mých otázek třeba
autorka: Pavlína Saudková; foto: archiv Euromedia Group
Page — 12
rozhovor
autobiografický
Michal Viewegh:
Zrušený rok – Deník
2020
Nejosobnější a nejotevřenější
žánr: deník.
Rok 2020 byl pro velkou
část nás všech zřejmě
tím nejpodivnějším
– a bohužel mnohdy
i tím nejbolestivějším
obdobím, jaké jsme kdy
zažili. Rokem, na který
bychom možná všichni
rádi zapomněli. Michal
Viewegh popsal tři sta
šedesát pět dní svého
života a života české
společnosti v době koronavirové
pandemie.
byla: „Takže, maminko, kdy, kde a jak
přesně jsem byl počat?“ Na její odpověď
si ale ještě budete muset počkat.
Vyhlížíte už další báječný rok?
Nikoli. Roky 2005 a 2010 pro mě
opravdu byly víceméně báječné, a proto
jsem je tak mohl nazvat. Můj rok 2020
bohužel úplně báječným nazvat nelze.
A ty mé příští? I kdyby byly v budoucnu
zlikvidovány všechny viry světa,
stárnutí, problémy spojené s nemocemi,
rozvody a nejrůznější další lidské trable
tu stále budou, ty jaksi nevymýtíme.
Jaký je poslední motiv, který
jste přidal do svých desek
námětů na knihy a povídky?
Můj zatím poslední nápad vyšel z úvahy
o tom, že když mi příští rok bude šedesát,
je možná čas na napsání pamětí.
A o tom už jsme se před chvíli bavili.
Když se vrátím ke Zrušenému
roku – jak inspirativní je pro
spisovatele koronavirová
pandemie?
Nevím, jak kolegy, ale mě pandemie
zatím k ničemu přímo neinspirovala
– snad jen k názvu Deníku 2020 – Zrušený
rok… Volné pokračování románů
Biomanžel a Biomanželka, které jsem letos
dopsal a které vyjde na podzim, bych
býval napsal, i kdyby žádná pandemie
nebyla, protože jsem už dávno zamýšlel
uzavřít tuhle románovou trilogii.
Říkáte, že psaní je vždycky
terapie. Pomohlo i tentokrát?
Ano. Psaní můžeme nazvat terapií. Je
to pro mě činnost, která mi velmi často
dokáže dodat tolik potřebný pocit životního
naplnění. Když totiž od rána do
začátku odpoledne napíšu čtyři dobré
stránky, pak můj den měl hlubší smysl
– a večer si v televizi můžu bez výčitek
pustit nějakou relaxační blbost, nebo se
přiopít s kamarády.
Jsou naše všední dny v tomto
období vlastně spíš nevšední?
Ano, nicméně je to – alespoň pro mě –
výjimečnost se záporným znaménkem:
jsou to z velké části dny výjimečně
prázdné, výjimečně osamělé… Nevšední
jsou pro mě pouze tou vleklou nudou…
Můžeme díky zpomalení
víc vnímat, vidět, prožívat?
Umíme to?
Já už pár let před pandemií žil celkem
pomalu – prasklá aorta mě zpomalila
v prosinci 2012. Ale ano, nejsem zdravotní
sestra na ARO, takže se teď těžko
můžu vymlouvat, že nemám čas na
usebrání se. Mám času víc než kdykoli
předtím.
Existuje naprostá
spisovatelská svoboda?
Naprostá svoboda pro většinu spisovatelů
neexistuje – píšeme, protože
musíme z něčeho žít. A navíc musíme
stále brát v potaz, že to, co napíšeme,
musí být srozumitelné i pro ostatní a že
to v neposlední řadě budou číst také
naše partnerky, matky, švagrové… Ani
prezidenta nemůžu písemně urazit tak
svobodně, jak bych třeba chtěl.
Kdy se dá o psaní mluvit jako
o posedlosti nebo o vášni?
Když emoce spisovatele vítězí nad rozumem.
Když píše dvanáct hodin denně
místo rozumných sedmi.
V rozhovorech se zdá, že
váš život se dělí na období
před prasklou aortou a po
aortě. Jak to máte s životními
milníky? Co považujete za
další okamžiky životních
zlomů – byť jistě jiné nebyly
o hranici mezi životem
a smrtí…
Prasklá aorta byla skutečně můj životní
milník. Ale i jiné chvíle ve svém životě
Ani prezidenta nemůžu
písemně urazit tak
svobodně, jak bych třeba
chtěl.
rozhovor
považuji za víceméně osudové: třeba
rozhodnutí zanechat studia na Vysoké
škole ekonomické, rozhodnutí zkusit
napsat knížku, hned dvě rozhodnutí
se oženit, rozhodnutí postavit si dům
v Sázavě…
Vnímáte teď takové to „díky za
každé nové ráno“?
Moc často ne, ale samozřejmě vnímám,
že bych měl být vděčnější. Devět lidí
z deseti prasklou aortu nepřežije. No co,
pořád lepší vděk, k němuž se donutím,
než vůbec žádný.
Ohlížíte se za některou
z vašich více než tří desítek
knih? A – i když kdyby
neexistuje – pokud byste měl
tu možnost něco napsat jinak,
změnil byste něco?
Na prahu šedesátky si člověk logicky
myslí o životě jiné věci než na prahu
třicítky… Samozřejmě bych leccos jinak
napsal. Třeba o sexu bych nepsal tolik,
a hlavně méně vychloubačně – což
jaksi plyne z toho, že stále píšu dost
autobiograficky.
Co je vlastně posláním
spisovatele?
Vyprávět příběhy, které jsou něčím
zajímavé. Klást společnosti znepokojivé
otázky. Třeba jestli je skutečně nutné
přejmenovat v zájmu rasové korektnosti
cikánskou omáčku na maďarskou
paprikovou? Přemýšlet o lidském životě,
o lidském údělu a době, v níž žijeme.
Co byste teď necelý rok před
šedesátkou poradil svému
osmnáctiletému já?
Tak hele, ty naivní troubo, pokusit se
stát spisovatelem není možná úplně
špatný nápad, jen nezapomeň, že za něj
zaplatíš osamělostí a zúženým pohledem
na svět. I sex bez velké lásky je sice
opravdová slast, ne že ne, ale zároveň je
to, ty pitomče, jasná past! Zamilovat se
je krásné, ale nezapomeň, že za velkou
lásku skoro vždycky zaplatíš velkou
bolestí. Bez lásky ovšem nebudeš mít
děti a děti jsou vůbec nejvíc, takže to
holt musíš risknout. Ten nápad postavit
si dům na Sázavě ti rozhodně schvaluju.
Jo a měl bys míň chlastat! P
Page — 13
Dagmar Pecková
Proč tak silně
miluji svého psa?
Proč ptáci zpívají?
Proč vlastně denně
běhám těch šílených deset
kilometrů?
Proč tak ráda otáčím
nožíkem v ráně?
Jakékoli a kohokoli?
Proč se mé děti nemohou
ode mě něco přiučit a proč
jsem to nedělala ani já?
Proč tak strašně moc prožívám
ve své duši hudbu Gustava Mahlera?
Proč miluji historické
filmy a dokumenty?
Proč. Tímto slovem začíná každá z otázek
bez odpovědí, které sobě i vám pokládá
operní pěvkyně Dagmar Pecková,
o níž se tak často mluví jako o svéhlavé
a umanuté „operní divě“, která přišla
o hlas a vrátila se (ne)pokorně ze světa
domů, kde dál boří zaběhaná tabu.
Proč lidé nechtějí více kultury
a méně přitroublé zábavy?
Proč miluji
sladkosti?
Proč významní sportovci na konci krátké kariéry
dostanou „zlaté padáky“ a o významných umělcích na
konci dlouhé kariéry se jen řekne „No jo, už nemůže“?
Proč lidem tak strašně lezu
na nervy, když jen říkám,
co si myslím?
Proč nedokážou
politici přiznat chybu?
Proč je v poslední
době pravda relativní?
A proč vůbec
tak ráda jím?
Dagmar Pecková je
chameleon. Má své vize.
Nevzdává se. Srší nápady.
Bývá pokaždé jiná:
jednou něžná se zavřenýma
očima a pohledem
dovnitř duše, jindy
ohnivý Beran. Rázná, ale
zároveň empatická. Víc
se dočtete v knize Šaty,
noty, boty
foto: archiv
Page — 14
otázky bez odpovědí
Helle Helle
Ony
Ona a její matka žijí na dánském ostrově, píše se rok
1981. Matka vlastní obchod s oblečením a parfémy,
šestnáctiletá dcera nastupuje na gymnázium a zažívá
drobné radosti i strasti dospívajících. Pod zdánlivě
klidným tokem běžného života se však rodí tragédie.
Blanka Budínová
GaB riela Plačková
Kotrmelce u krmelce
Datel chce být spisovatel, hroch si hraje na divoké
prase a bratři kapři závodí v plavání, zatímco
chudák křeček musí přečkat bouřku. Veselé
básničky představují dětem svět zvířat hravě
a zábavně. Snadno si je zapamatují a pomůžou
jim také vyslovovat obtížné ř nebo zlobivé c.
a mos o z
Šira CH adadová
Skok do prázdného
bazénu
Věčný čekatel na Nobelovu cenu vypráví o zlomových
okamžicích svého života. Dlouholetá redaktorka
jeho knih se Oze ptá na psaní a inspirace, politické
postoje a vztah k erotice a genderu. Empaticky
naslouchá, když Oz mluví o sebevraždě své matky
nebo hněvu fanatiků, které pobouřil svými texty.
kultura
Mladého Jana Wericha
si zahraje Vojta Kotek,
stárnoucího pak
Václav Kopta.
Vojta Dyk vystoupil
spolu s Jakubem
Prachařem a Janem
Maxiánem během
launche televize.
Součástí divadelního
představení bude
videomapping.
Fotografie z tiskové
konference
k představení Werich.
Divadlo
Werich
Kdy: od 14. června 2021
Kde: Letní scéna Musea Kampa, Praha
Jan Werich byl s Jiřím
Voskovcem zakladatel
Osvobozeného
divadla, které patřilo
mezi špičku divadelní
avantgardy mezi
světovými válkami.
Spolu s Jaroslavem
Ježkem vytvořili mnoho
slavným melodií, které
si zpíváme dodnes.
Jejich divadelní hry
měly nejdříve význam
satirického píchnutí do
„špatné demokracie“.
V režii Adély Stodolové Laštovkové si Jana
Wericha v mladším věku zahraje Vojtěch Kotek,
s postupujícími léty se v „moudrého klauna“
promění Václav Kopta. Obrazy z Werichova
života na jevišti oživí také Jan Nedbal, Jan Vápeník,
Berenika Kohoutová, Pavla Beretová, Matouš
Ruml, Dan Šváb, Tereza Marečková, Vanda
Chaloupková, Jiří Maryško a Jan Vlas. „V těchto
dnech zkoušíme a stále počítáme s premiérou
14. června. Pokud by se ještě hrát nemohlo,
prodloužíme sezonu do konce září,“ říká Daniela
Sodomová, producentka a autorka představení
Werich. Inscenace nabídne nekonvenční
a v mnohém objevný pohled na život herce
a spisovatele, ale také komika, klauna, glosátora,
rybáře, manžela, otce, dědečka a kamaráda.
Meda Mládková, zakladatelka Musea Kampa,
byla přítelkyní Jiřího Voskovce a několik let
bojovala za záchranu vily, v níž Jan Werich žil až
do své smrti v roce 1980. V roce 2015 se jí podařilo
ve veřejné soutěži budovu získat do pronájmu
a v jejích prostorech zřídit stálou expozici V+W.
O prázdninách se na Letní scénu Musea
Kampa vrátí i protagonisté představení Meda!
Ovšem pozor, kapacita představení je značně
omezená. Novinkou v programu letní scény jsou
koncerty: 10. července vystoupí Ondřej Havelka
s Melody Makers a 22. července zahraje Vlasta
Redl.
www.predstaveniwerich.cz
Page — 16
kultura
kultura
Vasilij Kandinskij,
Improvizace 217, 1917
Díla ruské avantgardy
v tak velkém rozsahu
a kvalitě budou v Česku
představena poprvé.
Výstava
Kazimir Malevič,
Suprematismus, 1915
Malevič – Rodčenko – Kandinskij
a ruská avantgarda
Kdy: od 1. května do 1. srpna 2021
Kde: Alšova jihočeská galerie, Zámecká
jízdárna, Hluboká nad Vltavou
Po více než ročním odkladu, který zavinila
koronavirová pandemie, se konečně dočkáme!
Jedinečná kolekce Muzea výtvarného umění
v Jekatěrinburgu vznikla, aby mapovala
avantgardní tendence v Rusku ve druhé dekádě
dvacátého století. „V souboru čtyř desítek sbírkových
předmětů je čitelných několik stylových
východisek, která v letech 1910 až 1920 tamním
uměním rezonovala – fauvismus, kubismus,
kubofuturismus, neoprimitivismus, rayonismus,
suprematismus a konstruktivismus. Zastoupena
jsou tu díla malířů dnes legendárních skupin
Kárový spodek a Oslí ocas, které mají pro Rusko
stejný význam jako pro Česko Osma,“ představuje
výstavní projekt ředitel Alšovy jihočeské
galerie Aleš Seifert. Plejádě vystavujících dominují
Michail Larionov, Natalia Gončarovová,
Vasilij Kandinskij nebo Kazimir Malevič. „Mezi
naprosté unikáty světového umění patří Suprematismus
Kazimira Maleviče z roku 1915, Kompozice
Alexandra Rodčenka (1919) či rozměrná
Improvizace 217 Vasilije Kandinského,“ zmiňuje
historik a kurátor výstavy Adam Hnojil, který
pokračuje: „Průkopník ruské moderny Michail
Larionov je tedy zastoupen jak fauvisticko-expresivní
Ulicí v provincii (1910), tak neoprimitivistickou
kompozicí Židovská Venuše (1912).“
www.ajg.cz
Michail Larionov,
Židovská Venuše, 1912
autorka: Pavlína Saudková; foto: archiv Alšovy jihočeské galerie
Page — 18
kultura
Divadlo
1 Pot a lesk aneb Azyl pro všechny
Šapitó Azyl78 je nové letní sídlo vyhledávané
pražské scény Jatka78. Najdete ji v zadní parkové
části Výstaviště Praha vedle Stromovky. Stane se
zázemím mnoha divadlům i další živé kultuře.
Herce, klauny, akrobaty, tanečníky, filmaře, muzikanty
i diváky spojuje víra, že #kulturunezastavis!
Začíná se (doufejme!) 26. května. Program
na www.jatka78.cz
1
2
2Přestávka
Čtrnáctideník Lucie Pernetové a Petra Pěknice
z jeviště divadla Studio DVA. Poslechněte si, co
dělají herci, když nemůžou hrát, kam jezdí na
výlety, když už všude byli. A do které knihy se
pustí? www.studiodva.cz
3
3Ty v mém domě
Audiopředstavení, které vyzývá k novému pohledu
na váš byt, ke společné hře, u níž budete tři.
Online na www.narodni-divadlo.cz
4
Film
6
5
4Žena v okně
Film natočil režisér Joe Wright podle příběhu
stejnojmenné knihy A. J. Finna. Žena v okně ze
svého domu nevychází, dny tráví popíjením vína,
sledováním starých filmů… a špehováním sousedů.
Hrají Amy Adams, Gary Oldman, Julianne
Moore. www.netflix.com
5Kdo mi jde po krku
Svědek brutální vraždy se ocitne v montanské
divočině pronásledován dvojicí bratrských
zabijáků a s odborníkem na přežití, jehož
úkolem je chránit ho. Film s Angelinou Jolie
v hlavní roli na HBO Max.
Umění
6 Toyen: Snící rebelka
Výstava je rozdělena chronologicky a zároveň
mapuje důležitá témata, která se objevují
průběžně v celém díle Toyen, například erotiku
či alchymii. Ukazuje obrazy, kresby i ilustrace.
Nevynechává ani spolupráci Toyen s přáteli jak
z pražské, tak pařížské surrealistické skupiny,
ať už to byli malíři, či básníci Jindřich Štyrský,
Jindřich Heisler, André Breton, Benjamin
Péret, Annie Le Brun a další. Národní galerie,
Valdštejnská jízdárna, Praha
7
7Artistellar
Adéla Šmejkalová založila platformu s virtuálními
výstavami – online galerii Artistellar.
Vedle umělců z Anglie, Německa či Austrálie do
svého portfolia zařadila první česko-slovenské
autory Kristínu Bukovčákovou a Filipa Švehlu.
artistellar.com
kultura
Page — 19
Novinky
Dívka pod hladinou
Jana Růžičková
Co oči nevidí
Jiří Žáček
Sára, Matyáš a další dospívající
se stali statečnými bojovníky.
Někdy je stojí všechny síly vydržet
rány osudu, někdy mají blízko
sebe přátele a blízké, kteří jim
bývají oporou, jindy jsou osamělí.
A v celém jejich snažení vstát
další den a snažit se žít je jim
nablízku psychoterapeut. Hluboce
lidské a skutečné příběhy se
dotknou každého čtenáře.
Kniha Co oči nevidí je rozdělená
do šestnácti oddílů. Každý z nich
reprezentuje jednu básnickou
sbírku lyrické poezie, kterou
básník napsal, včetně autorových
miniaturních glos a ohlasů
literárních kritiků.
330 Kč / Šulc a Švarc
Již vyšlo
269 Kč / Portál
Již vyšlo
Chyba jejího manžela
Sheila O‘Flanaganová
Cizinec v naší posteli
Samantha Lee Howe
Roxiino manželství s Davem bylo
harmonické i po dvaceti letech.
Jednoho dne však přijde Roxy dřív
domů a najde manžela v posteli
s atraktivní mladou sousedkou.
Náhle stojí před rozhodnutím,
jak dál.
Mám všechno, na co si
vzpomenu. Jsem dobrá manželka,
ale někdy si připadám jako v pasti.
A tak si začnu románek s cizím
chlapem jménem Ewan a můj
život se rázem obrací vzhůru
nohama.
359 Kč / Ikar
Již vyšlo
299 Kč / Ikar
Vyjde 10. května
Nemocnice Charité:
Naděje a osud
Ulrike Schweikert
Berlín 1831. Ve městě panuje
strach, že by se do Německa
mohla dostat cholera. Když na
člunu na Sprévě zemře za velkých
bolestí lodník, začne se epidemie
opravdu šířit. V nemocnici Charité
začíná závod s časem.
399 Kč / Ikar
Již vyšlo
Bridgertonovi:
Vikomt, který mě
miloval
Julia Quinnová
Vikomt Anthony Bridgerton má
nejvyšší čas se oženit. Dokonce se
už rozhodl, kterou z mladičkých
debutantek si vybere –
vyhlášenou krásku Edwinu
Sheffieldovou. Jedinou překážkou
je starší sestra jeho vyvolené…
299 Kč / Ikar
Vyjde 6. května
promotion — novinky
edice
MOJE KNIHOVNIČKA
SLEDUJTE NÁS:
25 KNIŽNÍCH DELIKATES každý rok.
Víc jich nepotřebujete.
LEDA
Novinky
V temnotě
Mike Omer
Hodná holka, zlá krev
Holly Jacksonová
Psycholožku Zoe vyděsilo online
video dívky snažící se holýma
rukama dostat z hrobu. Ještě horší
byl ale popisek: Experiment číslo
jedna. Dokáže spolu s detektivy
zabránit další vraždě? Přečtěte
si napínavý detektivní thriller
o temných zákoutích lidské mysli.
399 Kč / Cosmopolis
Již vyšlo
Zmizel Jamie Reynolds. Policie
nic nedělá. Pipu požádá
o pomoc Jamieho rodina. Všichni
poslouchají její detektivní podcast,
ale nikdo nemluví. Městečko
skrývá tajemství a s každou další
stopou je mezi sousedy víc zlé
krve. Dokáže Pipa najít Jamieho
dřív, než bude pozdě?
399 Kč / Cosmopolis
Již vyšlo
Nevlastní sestra
Sandie Jonesová
Kate a Lauren si byly vždy
oporou. Každou neděli pravidelně
obědvají se svou matkou a po
smrti otce lpí na této tradici ještě
víc. Jednoho dne však někdo
zaklepe na dveře. Na prahu stojí
mladá žena. Představí se jako
Jess, v ruce drží výsledky testu
DNA a tvrdí, že je jejich nevlastní
setra.
379 Kč / Cosmopolis
Již vyšlo
Štěstí má barvu
levandule
Pauline Maiová
Penelope se vydává kvůli zraněné
babičce do malého penzionu
ve francouzské Provenci. Čeká
ji krásný příběh plný slunce
a radosti ze života. Zasněte
se spolu s ní a možná ucítíte
vůni levandule a sladkou chuť
makronek na jazyku.
379 Kč / Cosmopolis
Vyjde 28. dubna
Letní sázka
Emily Henryová
Mrchožrouti
Magnus Jonsson
January, autorka románů pro ženy,
která právě teď nevěří na lásku
a šťastné konce, má přes léto
napsat další román, ale vůbec
jí to nejde. Uznávaný spisovatel
Augustus zrovna prožívá životní
i tvůrčí krizi. Dva dávní známí,
nyní nečekaně sousedé, spolu
uzavřou sázku, která možná
změní jejich představy o tom, co
šťastný románový konec vlastně
znamená.
399 Kč / Metafora
Vyjde 19. května
Kam až může zajít člověk, který
cítí hlubokou nenávist? Sídlo
největší švédské banky se
ocitne pod palbou odstřelovačů
a vyšetřovatelé mezi obětmi
brzy nacházejí nečekanou
souvislost. Skrývá se za
zdánlivým teroristickým útokem
mnohem temnější motiv? Volné
pokračování thrilleru Muž, který
si hrál s panenkami. Jeden
z nejdiskutovanějších švédských
thrillerů.
399 Kč / Metafora
Vyjde 3. května
promotion — novinky
Za pět let
Rebecca Serleová
329 Kč / Ikar
Již vyšlo
Jeden sen
může vše změnit
Sen. K čemu slouží?
Ukazuje nám budoucnost
či tajná přání a touhy?
Jestli se mohou splnit
a zda díky nim můžeme
změnit svou budoucnost,
zjistí hlavní hrdinka
nevšedního románu
Za pět let.
Rebecca Serleová je mladá americká autorka,
která má na svém kontě již 6 románů. Mezi její
nejznámější knihy patří young adult série
Famous In Love. Román Za pět let je její novinka,
která dojímá čtenáře po celém světě. Nyní
vyšla také v českém překladu.
Dannie je mladá a úspěšná právnička, která
právě zvládla pohovor na vysněnou pracovní
pozici, a vypadá to, že zde bude konečně
spokojená. Její osobní život se vyvíjí taktéž
velmi slibně, jelikož ji David, její dlouholetý
přítel, právě požádal o ruku. Dannie je konečně
šťastná… Když si ale jde večer po zásnubách
lehnout, zdá se jí podivný sen, který se odehrává
v době za pět let, v jiném bytě, s jiným
mužem po jejím boku a s jiným prstenem
na ruce. Byť to byl pouze sen, Dannie na něj
nedokáže přestat myslet. Vše navíc zkomplikuje
setkání s její nejlepší kamarádkou Bellou,
která si přivede nového partnera. Tím je totiž
Aaron Gregory – muž z Danniina snu. Může se
sen stát skutečností? Proč se jí zdál sen o muži,
kterého poprvé viděla až druhý den? A je
s Bellou vše v pořádku?
Za pět let není obyčejný román, kde se do
sebe dva lidé zamilují a nakonec žijí šťastně až
do smrti. Je to příběh lásky, přátelství, bolesti
i naděje. Autorka pracuje s velmi zajímavým té-
matem, které čtenáře nutí číst dál a dál, jelikož
chce zjistit, zda se sen za pět let vyplní.
Kniha čítá jen něco málo přes 200 stran, ale
i přesto se autorce podařilo skvěle vykreslit postavy,
jejich povahy a názory. Díky nečekaným
zápletkám je příběh nabitý emocemi, které
ve čtenáři zůstanou ještě dlouho po dočtení.
Nejedná se jen o knihu s nádhernou obálkou,
ale především o knihu s nezapomenutelným
příběhem dvou kamarádek.
Pokud rádi vyhledáváte milostné romány,
které mají neotřelé téma a nesoustřeďují se
jen na romantický vztah jako takový, tak vás
novinka Za pět let nesmí minout.
Karolína Skácelová
promotion — recenze
Za utajené zločiny
zaplatí krví
Na bývalém popravišti
je nalezen oběšený
muž s hřebíkem v hrudi.
Oblíbená dvojice Freyja
a Huldar se vrací v novém
thrilleru královny islandské
krimi Yrsy Sigurdardóttir.
Poprava
Yrsa Sigurdardóttir
399 Kč / Metafora
Již vyšlo
Dveře u řidiče zaskřípaly a otevřely se, pak se
hlasitě zabouchly a nadávky utichly. Světlo na
stropě zhaslo a auto se znovu ponořilo do tmy.
Potom na štěrku zašustily kroky, dveře u Helgiho
se rozletěly dokořán a dovnitř se nahrnul
čerstvý vzduch. Žaludek se trochu zklidnil
a s tím částečně přešla i bolest hlavy. Byla to
nepopsatelná úleva, ale moc dlouho si ji neužil.
Někdo ho hrubě popadl za rameno a zatáhl za
něj. Helgi hodlal protestovat, že takhle se s ním
nesmí zacházet, ale nedokázal ze sebe vypravit
ani slovo. Jako by mu někdo odřízl nervy, které
spojují mozek a jazyk. Jeho zmatené myšlenky
přerušil rozzlobený hlas, který mu nařídil, ať
vystoupí z auta. Řidič se ho asi chtěl zbavit,
protože zvracel. Helgi ho k vlastnímu úžasu
poslechl. Nechtěl se zvednout, ale končetiny
a svaly fungovaly nějak nezávisle na jeho vůli.
Muž mu trochu pomohl a Helgi stál venku před
autem. Zhluboka se nadechl. Svěží vzduch tady
působil ještě životodárněji. Byl úplněk, nebe
jasné a vzduch se ani nepohnul, jako by svět
zamrznul ve stavu naprosté nehybnosti. Zaklonil
hlavu, aby se pokochal noční oblohou, ale ztratil
rovnováhu a znovu ho uchopila hrubá ruka.
Helgi byl za pomoc vděčný: štěrk pod nohama
vypadal nebezpečně ostře.
Když se konečně přestal potácet a dokázal
stát víceméně vzpřímeně, ucítil šťouchnutí
do zad a dostal povel, aby šel. Helgi znovu
bez přemýšlení poslechl. Udivilo ho, že mu
ten muž nespílá, jak mu zasvinil auto. Celé to
bylo dost divné, ale nebyl schopný uspořádat
si myšlenky natolik, aby chápal, co se děje.
Možná se ocitl uprostřed jednoho z těch snů,
ze kterých se probudí s hlasitým křikem právě
ve chvíli, kdy se chystá spadnout z útesu.
Štěrk pod nohama místy mizel pod travnatými
ovčími stezkami, které se proplétaly
nezaměnitelně rozeklaným terénem lávových
polí. Helgi ostřil pohled na zem před sebou; na
zmrzlou trávu, pobledlou v měsíčním světle.
Víc pro to, aby se udržel na nohou, udělat nemohl.
Klopýtal a muže měl v patách. Pokaždé
když Helgi zamířil špatným směrem nebo se
zastavil, protože ztratil rovnováhu, usměrnila
ho mužova ruka. Rád by mu řekl, že nezdržuje
naschvál, ale jazyk měl tak ztěžklý a zdřevěnělý,
že nedokázal zformulovat jediné slovo.
Cesta vedla chvíli do kopce a pak zase
dolů přes několik travnatých dolíků, které se
otevřely v lávovém poli; nádherná místa pro
letní pikniky teď působila nevábně a bezútěšně.
Helgi měl dojem, že poznává okolí, proto
zvedl hlavu a popleteně se rozhlédl. Nedaleko
odtud lávové pole končilo a začínalo moře: ve
tmě bylo úplně černé kromě vlnek, na nichž se
třpytil měsíc. Ten pohled mu připomněl vzpomínku
z dětství, jak šel se svým dědečkem po
podobném pobřeží – možná dokonce po tom
samém. Nechtěně vyplašili dvě kajky, které
před nimi zděšeně ulétly. Dědeček došel k místu,
kde ptáci seděli, a našel dvě namodralá
vajíčka spočívající v měkce vystlaném hnědém
hnízdu. Helgi si k němu dřepl na bobek a sáhl
do hnízda prstem. Peří mu připadalo stejně nehmotné
jako vzduch. Když se zase zvedl, dědeček
ukázal na racky, kteří se kolem nich slétali
v širokém kruhu. Byli daleko, takže jejich útok
nebyl na první pohled jasný, ale přece jen se
blížili. Když mu dědeček řekl, co chystají, Helgi
po nich chtěl házet kameny. Bylo to děsivé
dilema a bohužel byl už tak velký, že ho chápal.
Kdyby zůstali stát tam, kde byli, rackové by si
netroufli se přiblížit. Jenže to ani kajčí rodiče.
Vajíčka by vystydla a zárodky v nich umřely. Na
druhou stranu, kdyby se s dědečkem sebrali
a odešli, kajky by se nakonec vrátily, ale hrozilo,
že na nechráněné hnízdo stihnou zaútočit
rackové. Nakonec se Helgiho dědeček rozhodl,
že půjdou dál, a tak odešli, téměř odcouvali,
a doufali, že se kajky přiřítí, aby ochránily vajíčka.
Ale až do chvíle, než se jim hnízdo ztratilo
z očí, po nich nebylo ani vidu, ani slechu. Helgi
se nikdy nedozvěděl, jak to dopadlo.
Nicméně teď byla zima a žádná vajíčka tu
nebyla. Ani kajčí peří. Všechno bylo sesbíráno,
vyčištěno, nacpáno do peřin a prodáno bohatým
cizincům. Další tvrdé dloubnutí do zad
Helgiho upozornilo na skutečnost, že se zasnil,
a tak se zase pomalu vydal po klikaté stezce
vedoucí nahoru po srázu. Krátce nato dostal
příkaz, aby se zastavil.
Když odtrhl oči od země, v otupělém úžasu
zůstal zírat na vysoký skalní útvar, rozvětvený
na dvě poloviny, které trčely do výše jako výjev
z Pána prstenů. Spojoval je těžký trám, který byl
mezi nimi položený jako můstek. Zavedl ho sen
do Mordoru? Než stihl jeho opilý mozek dospět
k nějakému závěru, ucítil další pošťouchnutí,
tentokrát směrem k jedné z věží skalního útvaru.
Pokrývala ji tráva z loňského léta, která mu dost
usnadnila výstup nahoru.
Podle mužových rozkazů se Helgi nahoře
zastavil a pak vyšplhal na úzký můstek přemosťující
průrvu mezi dvěma lávovými věžemi.
Tam zůstal stát a upřel pohled na měsícem
zalité moře, které za bezvětří působilo klamným
dojmem klidu a nevinnosti.
promotion — ukázka
NOVINKY Z NAKLADATELSTVÍ
VELKÁ ILUZE
Eckart Conze
Versailleská smlouva a Pařížská mírová konference vtiskly světu pečeť až do dnešních
dnů – zanikly staré říše, zrodily se nové státy, vzplály ale také nové konflikty,
které na nás stále ještě doléhají, ať už na Balkáně nebo na Blízkém východě.
Ve své znamenitě napsané a na podrobném zkoumání založené knize ukazuje
renomovaný historik Eckart Conze, proč se všechny naděje, spojované s Versailleským
mírem, ukázaly jako velká iluze – a co to znamená pro naši současnost.
Velký historický epos
o původu dnešního
uspořádání světa
Co skrýval soukromý
archiv filmové hvězdy
LÍDA BAAROVÁ: NÁVRATY
Jiří Tauchen
Obrazová publikace tvořená převážně unikátními fotografiemi z osobního archivu
herečky Lídy Baarové přibližuje méně známé období jejího života po odchodu
do emigrace v roce 1948. Ze slavné prvorepublikové a protektorátní celebrity
s kontroverzní pověstí se v exilu stává charakterní herečka, která spolupracuje
s režiséry italského neorealismu, natáčí v Madridu a vystupuje na rakouských
a německých divadelních scénách. Kniha přibližuje jinou, v Čechách téměř
neznámou podobu herečky, která dokázala překonat těžké rány osudu.
TO JE ON! O TÉ, CO SI ŘÍKALA TOYEN
Milena Štráfeldová
To je on! – Tři slova, ze kterých možná vzniklo umělecké jméno surrealistické
malířky Toyen. Jméno stejně záhadné, jako byla sama. Jako by za sebou stále
zametala stopy. Svá svědectví tak o ní podali jiní. Malíř Jindřich Štyrský, se kterým
vytvořila celoživotní uměleckou dvojici. Židovský básník Jindřich Heisler, kterého
až do konce války skrývala ve své žižkovské garsonce. Její přátelé z Devětsilu
Vítězslav Nezval, Jaroslav Seifert nebo Karel Teige. Díky těmto svědectvím,
ale i na základě pátrání v archivech, napsala Milena Štráfeldová
její beletrizovaný životopis.
Příběh nejvýznamnější
české malířky
Dodržujte etiketu
a buďte úspěšní!
BYZNYS ETIKETA A KOMUNIKACE
Ladislav Špaček
Kniha je určena všem, kteří chtějí dosáhnout úspěchu ve své profesi,
ať už ve světě obchodu, financí, veřejné správy či politiky. Je nepostradatelná
pro všechny, kdo komunikují s klienty či obchodními partnery. Je skvělou
příručkou pro studenty diplomacie a mezinárodních vztahů, komunikace
a mediální komunikace. Podrobně rozebírá pravidla etikety ve všech
oblastech, které podmiňují úspěch při jednání, počínaje vhodným oblečením
přes kontaktní situace až po stolování a účast na společenských akcích.
Doporučujeme
Knižní tipy
Sledujete pravidelně knižní novinky a tipy
napříč českou i světovou literaturou? Zajímá
vás to nejlepší čtení tohoto měsíce? Začtěte se
společně s námi.
Sběratelka sirotků
Ellen Marie Wisemanová
Čokoládovna
Maria Nikolai
Zatímco svět oslavuje konec velké války, blíží
se další hrozba – španělská chřipka. Nová
hrůza dolehne i na Filadelfii, kde žije třináctiletá
německá imigrantka Pia, jejíž otec narukoval
do americké armády, ale stále se ještě nevrátil
domů. Město se ocitá v karanténě, objevují
se znamení nákazy a lidé nosí masky, za nimiž
skrývají nejen strach z nákazy, ale i temné
úmysly. Jak Pia zjistí, když musí zanechat
brášku samotného a jít shánět potraviny...
Stuttgart na počátku 20. století. Judith
Rothmannová, dcera majitele čokoládovny,
vede privilegovaný život v noblesní čtvrti
Degerloch. Její skutečná vášeň však patří
výrobě čokolády. Každou volnou chvilku tráví
v tovární laboratoři vynalézáním nových cukrovinek
a jednou by sama ráda řídila podnik.
Otec s ní má ale jiné plány. Dojedná výhodný
sňatek s mužem, kterého ovšem Judith nikdy
nemůže milovat. A právě v tu chvíli jí zkříží
cestu charismatický Viktor Rheinberger, jenž si
hodlá ve Stuttgartu vybudovat novou existenci.
„Jakmile nechala nehostinný
venkovní svět za sebou, obklopila Judith
nezaměnitelná vůně cukrovinek a čokolády.
Na lesklých pultech a v bíle nalakovaných
vitrínách kolem stěn se návštěvníkům
obchodu nabízelo nepřeberné množství
laskomin.
Kam oko pohlédlo, stály mísy a etažérky,
skleněné bonboniéry a umě tvarované
dózy s nejsvůdnějším obsahem. Konfety ze
sušeného ovoce či marcipánu máčeného
v čokoládě sousedily s tyčinkami
s čokoládovou polevou, tabulky prvotřídních
čokolád se střídaly s rozmanitými druhy
bonbonů. V malovaných krabičkách
vyložených bílou krajkou se pozornosti
zákazníků dožadoval exkluzivní výběr toho
nejlepšího z Rothmannových cukrovinek…“
399 Kč / Ikar
Vyjde 3. května
359 Kč / Ikar
Již vyšlo
Akord a jiskry
Martin Patřičný
Do své nové knihy zařadil výtvarník a dřevař
Martin Patřičný povídky, které odrážejí jeho
zkušenosti, sny a představy, zpracovávají
neobvyklé příběhy, mnohdy provokují, což je
autorovým záměrem, a samozřejmě v nich
nechybí ani vztahy mezi lidmi, láska, erotika
a humor. Všechny příběhy spojuje originální
pohled na život a doplňují je Patřičného
„dřevěné obrazy“.
Dům bez zrcadel
Iva Pekárková
Markéta pracuje jako pendlerka, vždy se několik
týdnů stará o věkovité klienty v Anglii a několik
týdnů má volno. Je ve svém oboru dobrá, ale
i ona občas potřebuje být opečovávána… Brzy se
stane obyvatelkou dvou zcela odlišných světů:
v Anglii je lepší služkou „z Polska“, v Tunisku
naopak obletovanou bohatou turistkou. A doma
v Česku…? Tam ji syn a snacha berou na milost
jen proto, že jim dává peníze.
299 Kč / Ikar
Již vyšlo
259 Kč / Brána
Již vyšlo
promotion — knižní tipy
Pokračování příště
Taťána Gregor Brzobohatá
Doporučujeme
Znáte ty stavy, kdy se chcete ze všeho vypsat?
Říkáte si: „To je teda nářez! Tohle všechno
jsem zažila?“ Ale pokud ty stavy neznáte, třeba
vám tahle knížka pomůže je v sobě objevit.
A třeba taky ne a jen vám zpříjemní chvíli. I to
budu považovat za své malé vítězství. Není to
biografie a nejsou to vyloženě ani memoáry.
Osobně bych to nazvala takovou vážně
nevážnou knihou o všehochuti života. TGB
349 Kč / Esence
Vyjde 19. května
Nejsem jako vy
Jodi Picoultová
Jacob Hunt je zdánlivě obyčejný teenager –
exceluje v matematice a nenávidí nepořádek.
To, co má navíc, je Aspergerův syndrom. Je
uzavřený ve svém vlastním světě. Jednoho
dne je za podivných okolností zavražděna
jeho lektorka Jess a chlapec s uhýbavým
pohledem je rázem podezřelý. Byl by
schopen vraždy? Kdo se k němu dokáže
dostat natolik blízko, aby to zjistil…?
499 Kč / Ikar
Již vyšlo
Snídám slunce: Pocta
rostlinám celého světa
Michael Holland, Philip Giordano
Ilustrovaný průvodce světem rostlin pro děti
i dospělé. Rostliny mají pro náš svět zásadní
význam, protože bez nich by nedokázal přežít
ani žádný jiný živý tvor. Ilustrovaná kniha
Snídám slunce vám pomůže se s našimi
listnatými sousedy lépe seznámit – od
semínek až po zkameněliny (přes všechno
mezi tím).
Krásné věci
Janelle Brownová
Podvodnice a bohatá dědička, které svede
dohromady ta největší lest jejich života.
Přečtěte si podmanivý příběh plný tajemství,
lží a překvapivých zvratů, jenž se odehrává
na břehu chladného jezera Tahoe. Jaká
tajemství se ukrývají v jeho hlubinách? Kniha
se stala inspirací pro nový seriál s Nicole
Kidmanovou v hlavní roli. Přečtěte si knihu
dřív, než jej uvidíte!
479 Kč / Cosmopolis
Již vyšlo
Barvy loučení
Bernhard Schlink
Loučení má mnoho tváří. Loučíme se s mrtvými
– s rodiči, sourozenci, s milovanou ženou.
Loučíme se s přáteli, známými, kolegy…
Pomůže, je-li člověk přítomen umírání?
Víme, že se s blízkým člověkem máme
rozloučit. Ale tohle vědomí ještě samo o sobě
není rozloučením. Rozloučení zařídí jen čas.
Barvy loučení tvoří devět povídek, jejichž
tématem jsou závažné události nebo momenty
ve vztazích, které mají původ v minulosti, ale
vyjdou na povrch až po letech. Teprve tehdy
nastává rozloučení buď přímo s dotyčným
člověkem, nebo s vlastní mylnou představou
o něm. Někdy nás loučení hluboce zasáhne.
A někdy nás i osvobodí...
Titulní „barvy“ z tohoto souboru odkazují
k pestrosti, s jakou autor obměňuje své téma:
dojde na loučení se zesnulým přítelem,
s bratrem, s umírajícím exmanželem, ale i na
loučení s mladickou nevinností a se samotným
mládím. Příběhy s leitmotivem loučení jsou
dovedně poskládány tak, aby vynikla jejich
provázanost a navzájem se relativizovalo jejich
vyznění.
Nový povídkový soubor Bernharda Schlinka
je mistrovským dílem: klade zásadní otázky
a neváhá na ně odpovídat.
299 Kč / Odeon
Již vyšlo
399 Kč / Práh
Již vyšlo
promotion — knižní tipy
Čajovna v Tokiu
Julie Caplinová
Nečekané
setkání mezi
čajovými lístky
349 Kč / Cosmopolis
Již vyšlo
Milovnice cestování Julie
Caplinová nás už vzala na
mnohá místa. V novém
románu Čajovna v Tokiu
nechává svou hrdinku
objevovat vskutku
exotickou zemi. Podíváme
se totiž do Japonska.
Fiona je autorka cestovatelského blogu, instagramerka
a vášnivá fotografka, která odmala
toužila spatřit na vlastní oči Japonsko. Její
tatínek se vždy chtěl do „země vycházejícího
slunce“ podívat, ale zemřel dříve, než to stihl.
A tak by Fiona toto jeho nesplněné přání ráda
uskutečnila. Šance se jí naskytne, když vyhraje
cestu do Tokia, aby zde absolvovala kurz s věhlasným
fotografem a připravila výstavu snímků
z pobytu v Japonsku.
Hned po příletu však Fiona zažije nemilé
překvapení, když ji místo avizovaného známého
fotografa uvítá zcela jiný muž. Muž, s nímž
v minulosti prožila velmi trapnou milostnou
záležitost. Vypadá to však, že si Gabe na Fionu
vůbec nepamatuje a vše by mohlo proběhnout
bez větších problémů. Jeho doprovod bohužel
zprvu působí velmi liknavě a nezaujatě a Fiona
se obává, jak celý výlet dopadne.
Gabe se k mentorování začínající fotografky
uvolil kvůli přátelství s majitelkou čajovny paní
Harukou a jejím manželem. Do úkolu se mu ale
ani v nejmenším nechce a raději by řešil vlastní
problémy. Pracovně pendluje mezi Londýnem
a Tokiem, vyřizuje zakázky a snaží se nepropadnout
vztahu s bohužel pro něj zadanou dámou.
Navíc pochybuje o svém fotografickém umění.
Jak jejich putování po Japonsku nakonec dopadne,
to už zjistíte v románu Čajovna v Tokiu.
Ale nemusíte se bát, nebyla by to Julia Caplinová,
autorka oblíbené série Romantické útěky,
aby pro své hrdiny nenašla tu správnou cestu.
Sympatické postavy, humor a vypointované
dialogy dělají z příběhu o jednom neobyčejném
výletu velmi příjemné čtení, které si rozhodně
užijete. Jen možná ne moc dlouho, protože
knížku pohodlně zhltnete u jedné konvice čaje.
Čtenáři (či možná především čtenářky) si užijí
nejen veselého špičkování ústřední dvojice, ale
také nádherných popisů japonské kultury, tradic
a přírodních krás. Ke čtení Čajovny v Tokiu si
připravte šálek lahodného čaje a k tomu něco
malého na zub, abyste odolali touze okamžitě se
zvednout a vyrazit do nejbližší sushi restaurace.
Julia Caplinová je protřelá autorka romantických
příběhů a se svými čtenáři si skutečně
umí pohrát. Milovníci příběhů s dobrým koncem
zaručeně ocení nejen objevování japonských
krás, ale mohou se v rámci série Romantické
útěky vydat s dalšími hrdinkami do Kodaně,
Brooklynu, Paříže, Chorvatska, Švýcarska či na
Island. Romány Julie Caplinové dovolují zapomenout
na všední starosti a cele se propadnout
do kouzelných příběhů, kterým bychom tak rádi
všichni věřili.
A tak si nechte poradit. Svět zavřete venku,
zatáhněte závěsy, nadechněte se omamné vůně
horkého čaje a ponořte se do příjemného vyprávění,
které vás obejme jako teplá vlněná deka za
chladného dne.
Helena Herynková
promotion — recenze
NOVINKY Z EDICE SVĚTOVÝ BESTSELLER
POSLEDNÍ LET
Julie Clark
Claire je již dlouho nešťastná v područí svého ambiciózního a výbušného manžela.
Proto se rozhodne zmizet, odletět někam daleko. Díky náhodnému setkání
na letišti pozná Evu, jejíž život se zdá stejně bezútěšný. Domluví se,
že si na poslední chvíli vymění letenky. Věří, že díky tomu budou moci
začít znovu, daleko od svých minulých životů. Když se letadlo s Evou zřítí,
Claire si uvědomí, že už není cesty zpět. Převezme Evinu identitu
a spolu s ní i její úzkostlivě skrývané tajemství...
Psychologický thriller
plný nečekaných turbulencí
Ambiciózní a skvěle
napsaný román
NEJHEZČÍ DNY NAŠICH ŽIVOTŮ
Claire Lombardo
Rodinná sága o manželském páru, čtyřech dcerách, které mezi sebou
neustále válčí, a jednom dlouho pohřbeném tajemství…
Když se do sebe Marilyn a David zamilovali, netušili, co na ně čeká.
O čtyřicet let později mají čtveřici rozdílných dcer, které bojují mezi
sebou navzájem a se svými životy. Ovdovělá Wendy zmírňuje svůj
smutek alkoholem a mladšími muži. Violet se potýká s úzkostí.
Neurotická profesorka Liza zjistí, že je těhotná, ale není si jistá,
zda dítě chce. A nakonec Grace, lehkovážná nejmladší dcera,
která žije ve lži, o níž nemá nikdo z rodiny nejmenší tušení.
KAVÁRNA U ANDĚLA: DCERY NADĚJE
Anne Jacobsová alias Marie Lamballe
Kavárnu U Anděla nyní vede dcera Hilda a vnáší do tradičního domu svěží vítr.
Skutečnou šťastnou hvězdou se pro podnik stane nový cukrář, jehož svůdné
dortové kreace lákají čím dál víc hostů. Hilda a její sestřenice Luisa však mají
obavy o své osobní štěstí. Zatímco Hildin Jean-Jacques tráví poslední dobou
hodně času s půvabnou Francouzkou, která vypomáhá v jeho vinařství, zdá se,
že Luisin manžel Fritz před ní něco tají. Když náhle dorazí dopis, který znovu
otevře staré rány z doby války, je to výzva pro každého člena rodiny.
Jde o existenci kavárny U Anděla...
Závěr trilogie
provoněné kávou…
Nový výbušný thriller
STÍN
James Swallow
Marc Dane, protagonista mezinárodních špionážních bestsellerů Nomád,
Exil a Hacker, tentokrát čelí nejšílenějšímu nebezpečí – smrtícímu viru!
Musí překazit brutální plán skupiny pravicových extremistů, kteří hodlají
použít uměle vytvořený virus ke svým děsivým záměrům. Jenom Marc
Dane může zabránit tomu, aby k tomuto ničivému útoku došlo – než se
celý kontinent propadne do chaosu a teroru…
Příběh tragické střelby
v edinburské škole
Sugestivní
psychologický
příběh vrhá světlo
na tragédii, která
odporuje rozumu.
Nejvyšší čas
vypadnout
Clair Askew
448 Kč / Leda
Již vyšlo
Moira pocítila prudký výbuch hněvu. Krev se
jí z hlavy nahrnula k srdci a udělalo se jí na
omdlení. Zavřela oči a ve tmě viděla obraz,
který jí utkvěl na sítnici. Co Ryanovi udělala,
tahle Abigail? Ryanovi, tomu černovlasému
chlapci smějícímu se na zahradě v obruči na
hula hoop? Určitě mu ublížila. Udělala mu něco
tak hrozného, že se rozzuřil ještě víc než kdy
jindy. Tohle byl – musel být ten důvod.
Předklonila se a přiblížila obličej k obrazovce.
Takhle zblízka viděla miliony barevných
teček, z nichž se skládaly Abigailiny oči.
„Co jsi mu to udělala?“ zasyčela, ale bojovný
pocit se z ní vytratil stejně rychle, jako se
předtím dostavil. Když se narovnala, uvědomila
si, jak je Abigail malá, drobná, s tenkými končetinami.
Nanicovatá. Tahle holka je slabá. Byla
slabá. Moira věděla, že Abigail nic neprovedla.
A zase střih zpátky do virtuálního studia.
Ryanova fotografie se vznášela ve vzduchu
vlevo od moderátorovy hlavy. Moderátor otvíral
a zavíral ústa, ale Moira se dívala na svého
syna. Když tenkrát tu fotografii dostala, dala
si ji do parádního dřevěného rámečku. Pořád
tam je, stojí na knihovničce v obývacím pokoji.
Měla by jít dolů a dát ji pryč. Vyhodit ji, nebo
možná prozatím někam schovat.
Za chvilku. Udělá to za okamžik. Teď nedokáže
odtrhnout oči od teplého svitu obrazovky.
Zazvonil telefon, až sebou leknutím trhla.
Projela jí vlna starého zvyku, a než se dokázala
zarazit, zavolala: „Telefon!“ Druhý aparát byl
na malém stolku na podestě před Ryanovým
pokojem. Volala takhle pokaždé, když telefon
zazvonil, protože doufala, že Ryan jednoho dne
vyjde z pokoje a vezme ho. Nikdy to neudělal.
A teď, říkala si, už to neudělá.
Vylezla z postele a vyklopýtala z ložnice na
podestu. Když se dostala k malému bezšňůrovému
aparátu, který stál ve stojánku, všimla
si, že svítí kontrolka téměř vybité baterie.
Vyšetřovatelé ho zřejmě odpojili nebo s ním
kdovíco prováděli. Možná ho celý rozebrali –
i když neměla tušení, proč by to dělali. Zvedla
ho a čekala, že se ozve Amy.
„Ano?“ řekla.
Chvíli bylo ticho, jako by volající ani nečekal,
že se mu někdo ozve.
„Dobrý večer.“ Mužský hlas s nepatrným
skotským přízvukem.
„Hovořím, prosím, s paní Moirou Summersovou?“
„Ano,“ odpověděla Moira, a hned by si
dala pár facek. Ale tón hlasu na druhém konci
se změnil z neutrální zdvořilosti a teď přímo
překypoval nadšením.
„Jsem nesmírně potěšen, že jsem vás zastihl,“
jásal muž. „Omlouvám se, že vás vyrušuji
doma, a navíc v tak obtížném období.“
Moira nic neříkala. Kdo to je?
„Jmenuji se Grant Lockley,“ pokračoval hlas.
Pak se odmlčel, jako by čekal nějakou reakci.
„Promiňte,“ řekla Moira. „To jméno mi nic
neříká.“
„To nevadí,“ řekl muž, patrně pořád stejně
nadšený. „Myslel jsem si, že důstojnice pro styk
s rodinou se o mně možná zmínila.“
„Ne,“ odpověděla Moira. „Amy mi nic
neříkala.“
„Amy,“ protáhl to slovo, jako by si ho zároveň
psal. „Správně. Tak jak říkám, vůbec nic se
neděje.“
„Můžu se zeptat…“ Moira natáhla volnou
ruku a opřela se o zeď. Hlava se jí motala
únavou a taky vlivem dávky ginu. Stát takhle
dlouho ji vyčerpávalo.
„Jistě, jistě,“ říkal muž. „Moc se omlouvám.
Volám vám, abych – totiž doufal jsem, že bych
vám směl položit několik otázek.“
Moira se zamračila.
„Vy jste od policie?“
Muž ale mluvil dál, jako by nic neřekla.
„Tak za prvé, Moiro – máte nějakou teorii,
proč to váš syn udělal? Napadá vás nějaký
důvod, který ho k tomu vedl? Vím, že tohle teď
zajímá úplně každého, a jestli nám v tom může
někdo pomoct, jste to vy.“
Moiře trochu sjela ruka, jíž se opírala o zeď,
až zavrávorala.
„O co vám jde?“ zeptala se.
„Když se teď zamyslíte,“ nedal se odbýt
muž, „nehovořila jste před tím střílením
s Ryanem o něčem, co vám mohlo připadat
podezřelé?“
Moiře se zvedl žaludek.
„Vy jste novinář.“
Mužovo chování na druhém konci se
změnilo.
„Co jste o tom věděla, Moiro?“ Najednou
mluvil hlasitěji, hlas měl nevlídný. „Jak to, že
jste neudělala něco, abyste ho zarazila? Proč
jste o tom neřekla policii?“
Vydala přidušený vzlyk. Telefon jí vypadl
z ruky a s tichým žuchnutím dopadl na koberec.
Ze sluchátka byl pořád slyšet hlas Granta
Lockleyho, který dál tlumeně drmolil.
„Veřejnost chce vědět, proč to Ryan udělal,
Moiro. Co před námi skrýváte?“
promotion — ukázka
SVĚDKYNĚ, PODEZŘELÁ,
NEBO BUDOUCÍ OBĚŤ?
Po náročném případu
Mizející dívky se musí
neústupná vyšetřovatelka
Josie Quinnová poprat
s dalšími nástrahami.
Je dívka beze jména
svědkyně, podezřelá,
nebo možná budoucí
oběť? Josie Quinnová
hledá odpovědi v thrilleru
Dívka beze jména.
DALŠÍ PŘÍPAD JOSIE QUINNOVÉ
Erica Jongová
Narodila se ve znamení
Berana v roce 1942 v Anglii
jako druhá holčička
ze tří do ruské židovské
umělecké rodiny. Brzy
nato všichni emigrovali
do New Yorku, kde Erica
vyrůstala a po většinu
života i žila, svůj prostorný
byt na Manhattanu
obývá dodnes. Její
otec Seymour Mann
byl bubeník polského
židovského hudebního
souboru a zároveň měl
obchod s rozličnými
sběratelskými předměty,
známé byly především
jeho porcelánové panenky.
Matka Eda Mirsky
byla malířka a textilní
designérka, která navrhovala
panenky pro
manželův obchod.
autorka: Světlana Hanušová foto: Gettyimages.com
Page — 32
portrét
Erica
Jongová
Extrovert a živel. Na rozdíl od mnoha známých
spisovatelů se během svého života nijak zásadně
neskrývala v ústraní a nevyhýbala rozhovorům
a publicitě. Z pár střípků a názorů napříč
světovými médii se na ni můžete naladit.
Na Kolumbijské univerzitě vystudovala
literaturu. Tehdy psala i poezii, známá je
sbírka básní Ovoce a zelenina. Přestože
mnozí tvrdili, že je lepší básnířka než
prozaička, její nejslavnější knihou zůstává
Strach vzlétnout z roku 1973. Je to kniha
plná sexuality a erotiky, nechybí jí zajímavý a otevřený příběh
mladé přecitlivělé ženy těsně před třicítkou, která se snaží
zjistit, kdo je, a hledá směr, jak žít. Koktejl psychologie,
nadsázky a sexu.
Erica Jongová měla pestrý milostný život. Byla čtyřikrát
vdaná. Poprvé si vzala svou první lásku z vysoké, Michaela
Werthmana. Druhým manželem byl čínsko-americký psychiatr
Allan Jong, s nímž žila koncem šedesátých let čtyři roky
v Německu. Se třetím mužem, spisovatelem Jonathanem
Fastem, má dceru Molly, která se narodila roku 1978 a je také
spisovatelkou. Ani tohle manželství však nevydrželo a po
bouřlivých soudech o péči o dceru se exmanželé nakonec
stali opět přáteli. Jejich manželství popsala Erica v knihách
Jak si zachránit vlastní život a Padáky a polibky. Teprve
Před mým domem stála
každý den fronta lidí obou
pohlaví. Očekávali, že s nimi
budu souložit.
portrét
napočtvrté to klaplo a manželství s newyorským advokátem
Kennethem Burrowsem trvá dodnes. Erica ho považuje za
vydařené a šťastné.
O rodině
„Málokdy byl u nás doma klid. Typická hlučná, velká židovská
rodina. Milující. Plno jídla, objímání, přátel, hudby až do
noci. Ráda bych tvrdila, že naši měli otevřené manželství, ale
budu realistická. Ano, bylo otevřené, ale jen z jedné strany.
Otec byl ten, který zahýbal. A máma? Ta si vedla statečně.
Ostatně měla statečnost v genech. Její otec ve dvanácti
letech putoval pěšky z Ruska do Evropy. Převážně bos.
Oba mí rodiče byli dlouhověcí. Máma se dožila třiadevadesáti
let a táta zemřel rok po oslavě stých narozenin. Byl
neskutečně vysazený na zdravý životní styl. Myslel si, že když
bude jíst kapustu a denně běhat na pásu, bude nesmrtelný.
Miloval mě bezmezně, ale taky byl ke mně hodně kritický.
Obzvlášť k mé váze. „Erico, jsi tlustá, potřebuješ shodit deset
kilo. Zhubni radši patnáct!“ slýchala jsem od něj průběžně
celý život.”
O prvním manželovi
„Byl to génius středověké historie. Moje první láska. Byla
jsem mu věrná, dokud se nezbláznil. Měl za to, že je Ježíš,
a pokoušel se chodit po vodě na jezírku v Central parku.
Konec manželství bylo hrozné období… pro nás oba.“
O slávě
„Spadla jsem do toho takřka přes noc. Než vyšla kniha Strach
vzlétnout, vydala jsem sice útlou sbírku básní Ovoce a zeleni-
Page — 33
na, ale nikdo o mně nic nevěděl. Byla jsem neznámá autorka,
studentka posledního ročníku literatury na univerzitě. Být
slavný v Americe je někdy horor. Před mým domem stála
každý den fronta lidí obou pohlaví. Očekávali, že s nimi
budu souložit. Některé ženy na mě zvonily i v noci se slovy:
‚Odešla jsem od manžela, stěhuju se k tobě.‘ Strašidelné!“
O dceři
„Věřím, že na světě se věci neustále samy vyrovnávají
směrem ke středu. Možná právě proto je moje dcera Molly
taková, jaká je. Můj opak. Já jsem duší liberální bohémka,
ona je buržoazně konzervativní typ. Neříkám, že se na ní
nepodepsal životní styl, který jsem vedla, když byla malá.
V pubertě bulimie, pak drogová závislost..., ale základ mezi
námi byl, zdá se, dobrý, protože se ze všeho vykřesala a žije
velmi šťastný rodinný život v harmonickém manželství. Molly
je přesně ten typ matky, kterou jsem já nebyla: ‚Helicopter
mother‘ se tomu dnes říká. Tráví maximum času s dětmi,
jsou středobodem jejího vesmíru. Vozí je do škol, na kroužky
– a je v tom šťastná. Navíc je odmalička neskutečně vtipná.
Udělá vždycky vše pro to, aby byla sranda. A skvěle píše.“
V roce 2011 si matka s dcerou povídaly: „Hodně lidí mělo
obavy, jestli na Molly nezanechá moje výchova a to, jak jsme
žily, stopy. Dokonce ji poslali kdysi k terapeutovi! Zavalil
ji otázkami, jestli se necítí kvůli mému erotickému psaní
frustrovaná a depresivní. Upřímně, když dnes vidíte Molly,
je to člověk, který má k frustraci a depresi hodně daleko.
Otevřená, hlučná, neskutečně zábavná a vtipná. Ale prošla
si svým, to uznávám. Jinak jsem to tehdy ale neuměla.
A vždycky jsem ji nade vše milovala a snažila jsem se, aby se
nebála být sama sebou. Hodně mi tehdy pomáhala máma,
její babička.“
„Dost z toho si pamatuju. Bylo to vlastně svým způsobem
zábavné,“ vypráví Molly. „Všichni ti chlápci, se kterými
máma chodila, byli neuvěřitelní.“ „Šmejdi,“ vyprskne smíchy
Erica. „Prasáci,“ doplní Molly. A pak se obě rozchechtají
naplno.
„Přesně tohle je problém mojí mámy. Nemá nos na lidi.
Neumí včas odhadnout charakter. Ale za to ji miluju. Za
tu její důvěřivost. Máma dá s upřímným naivním úsměvem
cizímu stalkerovi hesla ke všem svým účtům a ještě přidá
telefonní číslo...“ Erica se ohradí. „Už dávno ne, zlato. Už
jsem z toho vyrostla.“ „Vlastně ani nevím, kde ses seznámila
s Kenem (čtvrtý manžel, Erica je s ním už přes dvacet let).
Každý tvůj chlap byl vždycky horší než ten předchozí – sbírka
vyžírků, tlustých kriminálníků, motorkářů a drogových
dealerů. Jednoho z nich jsem měla ráda a byla jsem děsně
zklamaná, že sis ho nakonec nevzala. Ale myslím, že byl gay.
Další můj oblíbenec byl pro změnu ženatý. A byl pořád na
mizině. Škoda že sis tenkrát nevzala toho republikánského
pracháče, už si nepamatuju, jak se jmenoval, to bychom teď
byly těžce ve vatě.“ A obě se rozesmějí...
O nahotě
Jaké bylo pro dceru Molly Jong-Fast vyrůstat s matkou spisovatelkou,
která je symbolem sexuální revoluce a která se
plavila plnou parou veřejně érou feminismu? Chodila Erica
opravdu celé dny po bytě nahá? Vybrali jsme kousek z jejich
šest let starého rozhovoru.
„Jo, nahá. Nonstop!“ říká Molly pevně. „A babička totéž!“
Erica ignoruje, co Molly říká, a sleduje kuchařku. Že prý
nám za chvilku připraví výbornou sýrovou mísu.
„Mami, nezamlouvej to. U nás doma jsem se pořád musela
dívat, jak se někdo někde producíruje nahatý. A fakt to
občas nebyl nijak hezký pohled… A pořád spíš nahá!“ Molly
se nedá umlčet.
Erica zašvitoří mírně: „Ale zlato, většina lidí přece ráda
spí nahá. V noci bývá vedro…“
Molly ji rezolutně utne: „Mami! Tady?! V New Yorku?
Máme přece klimatizaci a v zimě tu mrzne. Já osobně spím
v tlustých ponožkách a v šesti svetrech.“
Erica si nonšalantně zobne zralého fíku z mísy s ovocem:
„Hmm, jsou vynikající. Ty fíky.“ A smířlivě promluví
k Molly: „Ale nikdy jsem tě, lásko, přece nenutila trávit letní
prázdniny na nudistických plážích, ne?“
O svém posledním manželství
„Když jsme se s Kenem potkali, rozhodně jsem neměla
v plánu se znovu vdávat. Dostal mě, protože se ukázalo, že
nepatří do kategorie prudičů, kteří mi budou mluvit do
života, a hlavně do psaní. Na kus ubrousku mi tehdy napsal:
„Dělej si, co uznáš. Stoprocentně ti věřím. Piš si, jak chceš
a co chceš, nikdy ti nic nebudu cenzurovat. Dávám ti svobodu.“
Myslím, že to mám pořád schované. Předmanželskou
smlouvu jsme spálili po deseti letech manželství. Jsme spolu
šťastní. Ken je pyšný na to, co píšu, což je pro mě esenciální.“
O intimitě, budoucnosti sexu
„Internet je dnes plný sexu. Zůstalo vůbec nějaké tajemství,
ptají se mě často v různých rozhovorech. Myslím, že sex sám
o sobě je velké tajemství. Jistě, pornografie a takové to klasické
lidské hup na to a hotovo nijak mysteriózní není. Ale
skutečná intimita mezi lidmi, otevření se jeden druhému,
erotika, přitažlivost – to je velká a neprobádaná magie. Aby
došlo k intimnímu sblížení, musí oba partneři dosáhnout
určitého stupně vzájemného propojení, nejen na tělesné
úrovni. Celý sexuální akt se pak většinou zpomalí a zároveň
prohloubí, stane se intenzivnějším. Možná byla chyba mojí
generace, že jsme byli přesvědčení, že sex na jakékoli úrovni
lidi spojuje. A že intimita nastane vždy, když se s někým
vyspíme. Někdy to sice bylo divoké nebo zábavné, někdy
fiasko, ale intimita a kontakt? To ne. S přibývajícím věkem
si čím dál víc uvědomuji, že skutečná intimita je vzácný
artikl a v málokterém vztahu je k mání. Intimitou rozumím
kromě fyzického i emocionálního propojení celkové pole
lásky, kdy jeden chce pro druhého to nejlepší. Tenhle druh
vzájemnosti mě zajímá víc než hormonální sexuální ‚drajv‘
– ten je všude a umí být pořádně fádní. Jsem už ve věci sexu
trochu cynická. A také jsem podstatně konzervativnější.
Jestli se sex mění? Nemyslím si. Podstata zůstává stejná.
Fantazie jsou fajn, jen jsme pak dost zklamaní realitou. Ale
kdoví, možná budeme směřovat s tím, jak se reprodukční
funkce sexu stále víc přesouvá do rukou vědy, čím dál víc
k hledání intimity a vzájemnému propojení a potěšení.“
O stárnutí
„Ten moment nastal někdy kolem padesátky. Podívala jsem
se jednou ráno na denním světle do zrcadla a zjistila, že na
mě kouká jedna ošklivá židovská tátova teta. Říkala jsem si:
‚Bože! Tak tohle prostě nezvládnu!‘ Naštěstí mi hned jedna
kamarádka dala kontakt na skvělého plastického chirurga,
který umí dělat facelifty tak, že nevypadají jako facelifty.
Byla jsem s výsledkem té plastiky nadmíru spokojená. Nikdy
jsem se tím netajila, operace mi zařídila, abych se zase cítila
hezká. Jako čtyřicítka sice nevypadám, ale je to ok.
Stárnutí vytěsňujeme jako něco nežádoucího. Přitom to
není marné životní období. Máme sebevědomí. Jsme úspěšné
v práci. Máme mateřské zkušenosti. Už je nám fuk, co se
o nás říká a co si kdo myslí. Nebojíme se nikoho.“ P
Strach z padesátky
Příběh výjimečné ženy,
která je však zrovna tak
ženou jako každá jiná.
Padáky a polibky
Třetí díl úspěšné
trilogie.
Strach vzlétnout
Autobiografický román
spisovatelky, která
hledá muže, jehož by
mohla skutečně milovat
a být s ním šťastná.
Obyčejné ženské blues
O ženě, která se snaží
dostat ze své sexuální
závislosti na mužích.
Page — 34
portrét
Věděli jste, že psaní
rukou vás dělá chytřejšími
a pravděpodobně
dokonce i šťastnějšími?
*Psanírukoujemyšlenímnapapíře.Myšlenkyrostoudoslov,větaobrázků.Zevzpomíneksestávajípříběhy.Nápadyseproměňujívprojekty.Poznámkyvedoukporozumění.Píšemeachápeme,učímese,vidímeamyslíme – rukou
Zjistětevíce:leuchtturm1917.com
Haruki Murakami
Své hrdiny často nechává
balancovat na
pomezí reality a představ,
takže čtenáři si
někdy nejsou jisti, jestli
to, čeho jsou svědky,
se stalo doopravdy,
nebo jen v hlavě jedné
z postav. Noří se do
minulosti, jež zásadním
způsobem ovlivnila
jejich životy. Přítomnost
jako by nevnímali,
žijí jen ze vzpomínek.
V Murakamiho románech
se nebývale často
vyskytují kočky – ty jsou
totiž tichými průvodci
postav po krajinách
snů.
Haruki
Murakami
autorka: Světlana Hanušová foto: Marion Ettlinger/Contour RA by Getty Images
Page — 36
portrét
Bezpochyby je jeden z nejpopulárnějších
japonských umělců na světě. Jeho díla byla
přeložena už do čtyř desítek jazyků. Mnoho jeho
románů má hudební námět a názvy odkazující
na klasickou hudbu. Povahou je spíš plachý
a na slávu a publicitu si nijak nepotrpí.
Haruki Murakami se narodil v roce 1949
v Kjótu, ale většinu života prožil v Kobe.
Jeho otec byl syn buddhistického mnicha,
matka dcera ósackého obchodníka, oba
vyučovali japonskou literaturu. Už jako dítě
byl hodně ovlivněn západní kulturou – hudbou
i literaturou. Vystudoval divadelní umění na univerzitě
v Tokiu, než dokončil studia, se svou ženou Yoko otevřel
jazzový bar, který provozovali osm let, od roku 1974.
Ačkoli se Murakamimu často přičítá ovlivnění Franzem
Kafkou, on sám říká, že okruh jeho literárních lásek je široký
a sahá od klasiků devatenáctého století až k americkým beatnikům.
A vliv angloamerické kultury je pro jeho dílo klíčový.
Ostatně Murakami umí anglicky dokonale. Do japonštiny
přeložil mnohá díla svých oblíbených autorů (například
Francise Scotta Fitzgeralda, Raymonda Carvera, Trumana
Capota či Johna Irvinga).
Miluje hrdiny zasažené samotou. Tváří v tvář okolí, které
nedokážou pochopit a přijmout, volí jeho protagonisté
únik do paralelní reality vlastní mysli. Ve snech si tvoří svět,
v němž lze dosáhnout na věci, jež jim jsou jinak zapovězeny.
Kombinace pocitu zmarněné šance na štěstí a smutného
sexu, jenž je alespoň občas vytrhuje z neveselé existence, má
na svědomí zvláštní nostalgii, která z Murakamiho tvorby
činí tak populární záležitost. Postavy se svému osudu nijak
nebrání, naopak: s melancholickým úsměvem sledují, jak
je záhuba čím dál blíž. Studují řecké filozofy a čtou knihy
o evropských reáliích. Současně je formuje Japonsko, které se
nevzdává svých tradičních hodnot. Ty sice nejsou pod nánosem
symbolů globalizovaného světa tolik vidět, bez nich by
ale Murakami nikdy nebyl tak populární. Jeho příběhy čerpají
z obou kultur, autor je jakoby rozkročený mezi dvěma světy.
Románová prvotina Slyš vítr zpívat z roku 1979 byla oceněna
japonskou literární cenou Gunzo pro začínající autory.
Při publikování třetího románu Hon na ovci, za nějž získal
roku 1982 Nomovu cenu pro nové autory, se začalo mluvit
Všichni ustavičně ztrácíme
něco důležitého... Důležité
šance a možnosti, city, které
se nedají ničím nahradit.
portrét
o fenoménu Murakami. O tři roky později obdržel Tanizakiho
cenu. V roce 1987 vyšel román Norské dřevo, za který
sice nezískal žádné literární ocenění, ale překonal dosavadní
rekordy. Jen v Japonsku se prodalo přes čtyři miliony výtisků.
Na konci osmdesátých let musel prchnout před vlnou
popularity, ostatně ta s sebou přinesla i mnoho lidí, kteří ho
začali pomlouvat a nenávidět. Odlišoval se totiž od ostatních
autorů víc, než bylo pro některé přípustné. Nejdříve pobýval
v Evropě, poté se přesunul do Spojených států, kde osm
let vyučoval na univerzitách v Nové Anglii. K návratu do
Japonska jej donutil v roce 1995 až sarinový útok v tokijském
metru provedený japonskou sektou Óm šinrikjó. Murakami
vyzpovídal přímé účastníky atentátu a výsledkem byla jeho
jediná kniha literatury faktu Underground.
V současné době se autor bestsellerů jako Norské dřevo
nebo 1Q84 navzdory pandemii snaží udržovat pravidelný denní
režim. Každý den chodí běhat a píše. Dříve často cestoval
po světě, teď zůstává v Japonsku. Útěchu všem, ve kterých
pandemie koronaviru vzbuzuje úzkost či stres, nabídl ve svém
zvláštním rozhlasovém pořadu. Chmury se pokusil rozptýlit
tím, že posluchačům pouštěl písně z žánru bossa nova.
„Myslím, že dobrá hudba lidi uzdravuje a povzbuzuje v nich
vlídnost,“ řekl spisovatel. Rozhlasový pořad trval zhruba dvě
hodiny. Murakami v něm přečetl i svou povídku nazvanou
The 1963/1982 Girl from Ipanema, která odkazuje na slavnou
píseň z žánru bossa nova, v šedesátých letech minulého
století oceněnou soškou Grammy. Skladbu Antonia Carlose
Jobima nazpívala Astrud Gilbertová. V Murakamiho povídce
vypravěč vzpomíná právě na to, jak potkal snovou dívku
z písně.
Romanopisec donedávna přísně střežící své soukromí
a nevystupující na veřejnosti teď každý druhý měsíc uvádí
rozhlasový pořad na celostátní síti Tokyo FM. Show nazvanou
Murakami Radio dlouho předtáčel, až na Silvestra
poprvé vysílal živě. Už loni na jaře, kdy svět zažíval první vlnu
pandemie koronaviru, uvedl Murakami speciální díl s cílem
rozptýlit všechny, kdo kvůli nouzovému stavu museli zůstat
doma.
13 věcí, které (možná) o něm ještě nevíte
1. Miluje jazz
Jeho první zaměstnání? Prodavač v obchodě s gramofonovými
deskami. Což vám asi hned připomene Toru Watanebeho,
vypravěče Norského dřeva. Murakami gramofonové
desky už celá léta i sbírá – a jazzových si cení nejvíc. Má jich
celkem přes šest tisíc. Když se ho v jednom rozhovoru ptali,
Page — 37
kam nejraději cestuje, odpověděl, že do Bostonu. Důvod?
Prý ráj pro sběratele – je tam nejvíce obchodů s použitými
jazzovými vinyly.
2. Nesoudí
Nikdy si nedává na přebaly svých knih názory kritiků. Má za
to, že v literatuře není třeba nikoho posuzovat. Sám nerad
cokoli kritizuje: „Myslím, že mým úkolem je spíš pozorovat
lidi a svět, a ne je soudit.“ Že by vliv buddhistického tatínka?
3. Jeho denní režim je pevně daný. A intenzivní.
Když zrovna píše knihu, vstává ve čtyři ráno a pracuje pět
šest hodin. Odpoledne uběhne deset kilometrů nebo uplave
1,5 kilometru (někdy zvládá obojí). Poté relaxuje a poslouchá
hudbu, spát chodí přesně v devět večer. Dělá to tak každý
den, aby dosáhl klidu a hlubších stavů vědomí. Psaní knih
považuje za náročnou uměleckou činnost, která vyžaduje jak
psychickou, tak fyzickou zdatnost. A soustředění.
4. Miluje filmy. Hodně!
Během jednoho roku na univerzitě v Tokiu jich se svou
ženou viděl více než dvě stovky. Jeho vkus? Nemá rád animované
mangy, baví ho režisér Aki Kaurismaki a filmy typu
Matrix.
5. Kari a kočky? Hai! (japonsky ano)
Nejraději má tradiční japonská národní jídla a indickou kuchyni
– vede u něj dobře připravené kari. Během svého života
měl deset koček. Svou nejmilejší číču pojmenoval Kirin (po
čínském jednorožci, nikoli po japonském pivu). Dostal ji od
svého jmenovce a kamaráda, spisovatele Ryú Murakamiho.
6. Přepisuje sám sebe. Vždy!
Každé jeho knize předcházejí koncepty, prý minimálně čtyři,
ale spíš pět či šest. Zhruba půl roku píše první verze, dalších
sedm měsíců je celé několikrát přepisuje tak dlouho, dokud
není spokojen s výsledkem.
7. Psát začal díky baseballu
Jako hodně mladý vůbec neuvažoval o tom, že by se stal spisovatelem.
Ta myšlenka ho osvítila z ničeho nic, když seděl
na tribuně a sledoval baseballový zápas mezi Yakult Swallows
a Hiroshima Carp. Když jeho oblíbený hráč odpálil míček,
najednou ho napadlo, že by chtěl a měl napsat román. Ještě
tu noc se pustil do psaní novely Slyš vítr zpívat. Napsal ji
celou za kuchyňským stolem. Tvořil po nocích, protože přes
den pracoval ve svém jazzovém baru.
8. Netuší, kolik má na účtě
O svých výdělcích nemá přehled. Prohlásil: „Když je člověk
bohatý, nemusí myslet na peníze a řešit je. Nejlepší, co si můžete
za peníze koupit, je svoboda. A čas. Nezajímá mě, kolik
Page — 38
vydělám ročně, ani kolik zaplatím na daních. Nemám o tom
ani páru a nechci na takové věci vůbec myslet.“
9. Rock a běh
Jeho velkou vášní jsou maratony a běhy na dlouhé tratě.
I přes svou lásku k jazzu má při běhu ve sluchátkách vždy
rock. Prý zjistil, že na běhání potřebuje, aby hudba měla
svižný tvrdý rytmus a „nakopla“ ho. Když se jednou pokusil
uběhnout stokilometrovou trať za poslechu Mozartovy
Kouzelné flétny, odpadl už v první polovině trasy. Podobný
výsledek měla kombinace běh a opera.
10. Do poslední chvíle
Nikdy předem neví, jak jeho knihy skončí. V rozhovoru
o psaní krimi pro Paris Review to vysvětlil: „Sám v průběhu
psaní netuším, kam se děj bude ubírat a kdo to udělal. Jsem
na stejné lodi jako mí čtenáři. Když píšu příběh, neplánuji ho
dopředu. Odvíjí se živě s tím, jak píšu. Jak to skončí, kdo je
vrah, nevím! Byla by přece nuda psát, kdybych předem věděl,
o čem kniha je a jaký bude její konec. Někdy si připadám
jako tvůrce videohry a hráč zároveň.“
11. Manželka
Prvním člověkem, kterému vždy dá přečíst své hotové dílo,
je jeho žena Yoko. Přirovnává ji k Zeldě, manželce Francise
Scotta Fitzgeralda. Mají blízký vztah, ale nemají žádné děti.
12. Bojkot
Nikdy nečetl japonské autory, je odkojený evropskou
literaturou devatenáctého století a ruskou klasikou. Kdyby
prý četl japonskou literaturu, musel by o tom pak mluvit se
svým otcem, což se mu nechtělo.
13. Má tři překladatele
Alfred Birnbaum, Philip Gabriel a Jay Rubin – to jsou tři
muži, kteří jeho knihy překládají do angličtiny, ze které se
pak dál překládají do dalších jazyků. Sám Murakami často
překládá z angličtiny do japonštiny. P
portrét
Komturova smrt
Bezejmenným
vypravěčem románu
je portrétista, který
dokáže vystihnout tvář
člověka tak, aby se líbil
sám sobě. Vše funguje
dokonale, dokud ho
nenavštíví muž bez
tváře s žádostí o portrét.
1Q84
Třídílný román sleduje
příběhy dvou hlavních
hrdinů – Aomame, která
pracuje jako nájemný
zabiják, a spisovatele
Tenga. Oba už od
dětství něco spojuje.
Kafka na pobřeží
Moderní verze příběhu
o Oidipovi. Hrdina
se pokouší uniknout
otcovskému proroctví:
Jednou zabiješ svého
otce a jednoho dne
budeš spát s matkou.
Norské dřevo
Fantastický, romantický
i tragický milostný
příběh. Neuniknete
směsici japonských
reálií, psychologickým
portrétům hrdinů
ani scénám vášně
a nespoutaného sexu.
Tancuj, tancuj, tancuj
Hrdina příběhu se vrací
na ostrov Hokkaidó, kde
před lety zažil napínavé
chvíle při hledání
tajemné ovce. Zároveň
tam přišel o svou
přítelkyni, která beze
stopy zmizela z hotelu
U Delfína...
Kdykoli se vydáš do labyrintu
okolního světa, vydáváš se na
cestu sám se sebou. A to je
mnohdy nebezpečná cesta.
Napínavé
čtení
Vychází
30. 4.
Vychází
13. 4.
Mons Kallentoft
Dívej se, jak padám
Emme odlétá na Mallorku
na svoji první dovolenou bez
rodičů. A už se nikdy nevrátí.
Nezvěstná dcera, zoufalý otec
a odhalování špíny nablýskaného
prázdninového ráje. Mons Kallentoft
přichází s novým příběhem,
který vám nedá spát.
369 Kč Krimi
hostbrno.cz
Cara Hunterová
Takový hněv
Na předměstí Oxfordu je nalezena
zbědovaná dívka. Kdosi ji unesl přímo
z ulice, na hlavu jí narazil plastový
pytel a odvezl ji na odlehlé místo,
kde byla pravděpodobně zneužita.
Přesto odmítá vznést obvinění.
Inspektor Adam Fawley přichází
se čtvrtým případem.
389 Kč Krimi
Peter May
Tichá smrt
Smyslů zbavená pomstychtivost,
o smysly připravená oběť, sluncem
rozpálené španělské pobřeží a vrah
se srdcem chladným jako led. Dokáží
jej chytit hrdá španělská policistka
a asociální skotský detektiv?
399 Kč Krimi
Megan Campisiová
Pojídačka hříchů
Pojídačky hříchů vyslechnou
zpověď umírajících, během pohřbu
sní jídla symbolizující hříchy
a odcházejícím duším tak umožňují
vstup do nebe. Jaká tajemství
při své práci odhalí?
369 Kč Překladová beletrie
Co se čte
v době covidové?
Díky anonymní anketě mezi stovkou čtenářů jsme objevili ty nejčastěji čtené
knihy současné koronavirové pandemie.
George Orwell:
1984 (grafický román)
Jedno z nejznámějších děl světové
literatury v sobě pojí prvky společensko-politického
a vědecko-fantastického
románu. Je obžalobou
diktatury ve všech jejích podobách.
Ilustrátor Matyáš Namai vystudoval
Střední školu Reklamní
tvorby v Praze. Je výtvarníkem na
volné noze zabývající se zejména
ilustracemi, komiksem a příležitostnými
storyboardy.
Aleš Palán:
Nevidím ani tmu
Velmi rychle se dostala nová
rozhovorová kniha Aleše Palána
mezi nejvyhledávanější tituly posledních
týdnů. Jsou to rozhovory
o těch nejtěžších věcech, jaké
mohou člověka potkat, přitom
nejsou o bolesti a zklamání. Jsou
o síle, která se rodí až v průběhu
boje, a o naději, která je pevná tehdy,
pokud je zkoušená. A zkoušek,
těch ženy zažívají celou řadu.
Vojtěch Matocha:
Prašina: Bílá komnata
Nepříliš často se stává, že by
se o knihu přetahovali všichni
členové rodiny. Děti i dospělí
si zamilovali Prašinu už s jejím
prvním dílem. Tentokrát je parné
léto a napětí na hranicích Prašiny
narůstá. Podnikatel Hrouda se
vrací do Prahy, aby se pomstil,
a po úbočí Šibeničního vrchu
obchází Krchlebani vedení záhadným
Melicharem...
Matthew Walker:
Proč spíme: Odhalte sílu
spánku a snění
Kniha předního světového neurovědce
Matthewa Walkera odkrývá
nejnovější poznatky z výzkumu
spánku. Poprvé v historii dnes
věda dokáže zodpovědět, proč
vůbec spíme, jak spánek prospívá
našemu tělu a mozku a proč má
spánková deprivace tak ničivé
následky. Walker objasňuje vliv
spánku na náš život.
Nina Špitálníková:
Svědectví o životě v KLDR
Kniha české koreanistky přináší
sedm rozhovorů se severokorejskými
uprchlíky. Představuje tak
mimořádně cenný a unikátní
příspěvek k poznání jednoho
z nejtužších autokratických
režimů na světě. Životní osudy
zpovídaných severokorejských
uprchlíků jsou mimořádně pestré.
Karin Lednická:
Šikmý kostel 2
S Barkou, Ludwikem, Julkou
a dalšími hrdiny trilogie Šikmý
kostel se setkáváme poté, co jsme
je v závěru prvního dílu opustili.
Zatímco ve zbytku nově vzniklého
Československa nastávají zlaté
časy, v Karvinné – jak se nyní
město jmenuje – se stále velmi
silně projevují důsledky předešlého
dramatického dění.
Ken Follett:
Večer a jitro
Pilíře země, Na věky věků a Ohnivý
sloup – tři monumentální
historické ságy bestselleristy Kena
Folletta dokázaly oslovit miliony
čtenářů na celém světě. Nyní
přichází autor s dalším románem
Večer a jitro, který této kingsbridgeské
sérii dějově předchází. Píše
se rok 997...
Petra Soukupová:
Věci, na které nastal čas
Petra Soukupová opět v brilantní
formě. Alice a Richard, sedmnáct
let společného života, dvě děti, Kájovi
je třináct a začíná mít rodičů
dost, Lole bude jedenáct a nejvíc
si přeje psa. Stereotyp všechno
překrývá jako měkká deka. Asi
to není štěstí, ale žít se v tom dá.
Až do chvíle, než se objeví někdo
nový. A s tím pocit, že doteď to
vlastně nebyla láska.
foto: archiv
Page — 40
co čteme
edice
PRAMENY
edice
VESTOJE ŽÍT
SLEDUJTE NÁS:
25 KNIŽNÍCH DELIKATES každý rok.
Víc jich nepotřebujete.
LEDA
Vítr to ví
Amy Harmonová
399 Kč / Ikar
Již vyšlo
Síla lásky z minulosti
S tvorbou Amy Harmonové
se čeští čtenáři mohli
seznámit v knihách
Meč a ptáček a Z písku
a popela. Na začátku
května na knižní pulty
zavítala autorčina další
kniha s názvem Vítr to ví.
Hlavní hrdinka příběhu je Anne Galagherová,
která vyrůstala s dědečkem a ráda poslouchala
jeho příběhy o starém Irsku. S dědečkem
Eoinem měla krásný vztah, a proto ji jeho smrt
hodně zasáhne. Rozhodne se mu splnit poslední
přání a vydává se do Irska rozprášit jeho
popel. Stane se však něco podivného a Anne
se probouzí na stejném místě, ale v jiném čase.
Náhle se totiž nachází v poválečném Irsku
v roce 1921, které rozhodně není bezpečné,
zvlášť když musí přijmout identitu ženy, která
je považována za mrtvou. Navzdory všem
okolnostem se stane něco, co Anne opravdu
nečekala, zamiluje se. Jenže má láska v minulosti
nějakou budoucnost?
Vítr to ví čtenáři nabízí na téměř 400 stranách
historický román, který si ho bezpochyby
získá svou čtivostí a lehkostí. Celá kniha je psána
místy až poetickým stylem, mnohdy s nádechem
melancholie. Pokud patříte mezi milovníky citátů
v knihách, přijdete si na své, jelikož zde je jich
hned několik, které stojí za poznačení. Stavebním
kamenem příběhu je vztah Anne a jejího
dědečka. Čtenáři je hned jasné, jak moc pro
sebe znamenali. Kapitoly Anne jsou prokládány
deníkovými zápisky, které byly příjemným zpestřením
a dodávaly zase jiný pohled na příběh.
Nečekejte, že jedna akce bude střídat druhou,
příběh plyne pozvolně a stále si drží svoje tempo.
Postavy budete poznávat postupně, ale ne příliš
do hloubky. I tak si k nim ale v průběhu čtení
dokážete vytvořit vztah.
Na knize je určitě nejzajímavější téma cestování
časem. Celý příběh působí dost uvěřitelně
a čtenáře k sobě dokáže připoutat. Ačkoliv je
milostná linka od začátku patrná, stále budete
v napětí, jak to celé dopadne, protože pár, který
od sebe dělí několik desetiletí, rozhodně nebude
mít na růžích ustláno. Příběh je sice historická
fikce, ale předkládá spoustu otázek, nad kterými
se lze zamyslet i dnes. Dominantou příběhu je
prostředí Irska. Autorka poodhaluje historii takovým
způsobem, že si budete sami chtít zjistit další
informace a bádat nad tím, co se doopravdy
stalo. Pokud už nějaké povědomí o historii Irska
kolem roku 1921 máte, zcela určitě to umocní váš
čtenářský zážitek.
Pokud máte rádi historické a romantické
příběhy, Vítr to ví vás nadchne. Zároveň knihu
ocení každý, kdo chce nahlédnout do historie
Irska. Jestliže jste čtenář, který nerad čeká na
pokračování knih, Vítr to ví je stand alone, takže
žádné čekání není nutné. Na rozdíl od série
Cizinka, ke které je kniha v zahraničí často přirovnávána.
Vítr to ví je jednou z těch knih, která
začíná nenápadně, ale čím déle čtete, tím více
vás baví a po dočtení ve vás ještě bude nějakou
dobu rezonovat.
Petra Pilátová
promotion — recenze
HYPNOTIZUJÍCÍ HISTORICKÝ ROMÁN O PŘÁTELSTVÍ
NEZLOMNÝCH ŽEN A DRAMATICKÝCH DĚJINNÝCH
UDÁLOSTECH, KTERÉ ZASAHUJÍ DO JEJICH ŽIVOTŮ
O JEDNÉ CESTĚ KOLEM SVĚTA, DVOU LIDECH
A BEZPOČTU DECHBEROUCÍCH VÝHLEDŮ
ZE SEDLA MOTORKY
VZPOMÍNKY NA DEN D
POUTAVÉ SVĚDECTVÍ JEDNOHO Z PŘÍMÝCH
ÚČASTNÍKŮ VYLODĚNÍ V NORMANDII
398 KČ
448 KČ
348 KČ
SMRT JE DOBRODRUŽSTVÍ.
GOTICKÝ PARANORMÁLNÍ ROMÁN
O PROLÍNÁNÍ SVĚTA ŽIVÝCH A MRTVÝCH.
PODMANIVÝ PŘÍBĚH SILNÉ ŽENY,
KTERÁ PŘES VŠECHNY RÁNY OSUDU
TVRDOŠÍJNĚ VĚŘÍ VE ŠTĚSTÍ
NAPÍNAVÉ, DOJEMNÉ A VTIPNÉ!
OKOŘENĚNÉ POSTAVAMI,
SE KTERÝMI BYSTE SE CHTĚLI PŘÁTELIT
OD VYDÁNÍ
V ZÁŘÍ 2020
SE V BRITÁNII PRODALO
PŘES MILION KUSŮ
398 KČ
398 KČ
398 KČ
Rudy Linka
o domově
„Přišel jsem na to, že
můžete vzít kluka z Česka,
ale nikdy nemůžete vzít
Česko z kluka. A platí to více
hudebně než gurmánsky.
Kapr není moje oblíbená
ryba,“ říká jeden z deseti
nejlepších kytaristů světa.
Autorka Pavlína Saudková
Jste muzikant, nebo jazzman?
Jsem jazzový muzikant.
Kdybyste si mohl zapamatovat
jen jeden jediný koncert, který
by to byl?
Na kterém jsem byl jako posluchač?
Koncertů, na které nikdy nezapomenu,
bylo tolik! Milton Nascimento
v Kodani na jaře 1982, Chet Baker nebo
Pat Metheny 80/81 band ve Stockholmu
v létě 1982 nebo Miles Davis v malém
jazzovém klubu blízko Time Square
v New Yorku na podzim 1987 a mnoho,
mnoho dalších. Já opustil tehdejší Československo
hlavně kvůli tomu, aby mi
žádný soudruh nemohl ani na chvilku
organizovat, koho mohu poslouchat
a koho ne. A poslech hudby jsem si
opravdu užil a stále užívám.
Dají se popsat pocity, které
prožíváte při hře na kytaru?
Kytara je slovo, které má tolik převleků!
Mnozí si vybaví táborový oheň a jak
RUDY LINKA
V devatenácti odešel
z Československa a přes
Švédsko doputoval
do Ameriky. Prestižní
časopis Down Beat
Magazine ho zařadil
mezi deset nejlepších
jazzových kytaristů
světa. Soukromé lekce
kytarové hry dostával
také od legendárního
Johna Scofielda.
V Česku založil jeden
z největších hudebních
festivalů – Bohemia Jazz
Fest.
Page — 44
rozhovor
Rudy Linka: Na cestě
domů... vždycky
Praha, Stockholm, New
York a Prachatice jsou
místa, která Rudy Linka
nazývá svým domovem.
Jeho inspirativní životní
cesta a lidé, které na
ní potkal, je přiblížena
v této biografii plné
optimismu, energie,
humoru a hudby.
u toho někdo hraje a zpívá Niagaru,
jiný si vybaví Johna Williamse, jak hraje
Albenize, a další zase Jimiho Hendrixe,
který po hraní svůj nástroj zapálí.
Hrát jazz je obrovské dobrodružství.
Možná bych to přirovnal k horolezectví,
protože jazzová improvizace vyžaduje
stoprocentní soustředění na to, co
právě děláte, důvěru nejen k sobě, ale
i ke svým spoluhráčům, a každodenní
přípravu na něco, co pak v realitě může
být úplně jinak. Hrát hudbu na jakýkoli
nástroj je únik z normálu. Ten největší
adrenalin a současně ten největší relax
v jednom. Snažil jsem se to popsat
v knížce a snad se mi to povedlo.
Narodil jste se pod šťastnou
hvězdou?
Ano, narodil jsem se pod hvězdou.
Barvu měla rudou.
Kde jste doma? Kde máte
svůj domov? Jsou to opravdu
Praha, Stockholm, New York
i Prachatice?
Pro mě neznamená domov jedno
geografické místo, ale spíše pocit. Pocit,
který máme ve svém srdci a který nám
pomáhají vyvolat naši přátelé a vzpomínky.
Když jsem před čtyřiceti lety
opustil Prahu a vydal se najít domov
nový – nejdříve do Stockholmu, kde
jsem potkal svoji ženu Annu, pak do
New Yorku, kde se nám narodila dcera
Stephanie, a později do Prachatic,
kde jsme zrekonstruovali opuštěnou
usedlost, nikdy jsem o žádný domov
nepřišel, naopak jsem vždy získal domov
další. Tato místa nejsou jen „tady se mi
líbí“ – takových míst mám další stovky,
jsou to místa , kde jsem nechal spoustu
potu, smíchu i slz. Domov nenacházíme,
domov si sami vytváříme. Alespoň
tak to bylo a je v mém případě.
Vaše nová kniha se jmenuje
Na cestě domů… vždycky.
Pořád jste na cestě? Je cesta
váš život?
Když máte domovy všude po zeměkouli
jako já, lehce se stane, že ať cestujete
kamkoli, jste pořád na cestě domů,
proto to slovo „vždycky“. Cesta je ale slovo,
které znamená, že jste v pohybu, že
nejste u konce. Více v myšlenkách než
fyzicky. Když jsem se rozhodl hrát na
kytaru, nastoupil jsem na cestu – a čím
více toho umím, tím více je mi jasné,
kolik se toho ještě můžu naučit, kolik
toho pořád mohu objevit. A takhle to je
s renovací chalupy, staráním se o zahradu
nebo učením se cizí řeči. My všichni
jsme na cestě, ať chceme nebo ne. Moje
cesta je plná optimismu, hudby a humoru
– ale hlavně důvěry v lidi kolem a ve
svůj instinkt.
Na prvních stránkách knihy
píšete, že není lehké opustit
svou vlast, ale vrátit se je
možná ještě těžší. Platí to bez
výjimky?
O co jsem se v knížce snažil, bylo vyjádřit,
jak obrovský vliv na nás mají věci
kolem a že když se změní prostředí, ve
kterém žijeme, změníme se i my. „Kolik
řečí umíš, tolikrát jsi člověkem,“ říká
staré české přísloví – a není nic víc pravdivého.
Akorát že když opravdu mluvíte
anglicky, ovlivní to i vaši češtinu a způsob
myšlení. Nic není izolované. A když
jste v cizině tak dlouho, jako jsem byl
já, a máte pocit, že svoji rodnou vlast
znáte, je to jen pocit. Další české přísloví
říká: „Nevstoupíš dvakrát do stejné
řeky.“ Nebo je to anglické přísloví?
V každém případě výjimky potvrzují
pravidlo.
Když bylo vaším snem koupit
si opuštěnou kamennou
farmu v Toskánku, proč jste
si nakonec pořídil opuštěnou
kamennou usedlost kousek od
Prachatic? Protože vypadala
jako italská, ale byla ve
vaší rodné zemi?
Protože má italština je tak akorát na
objednání si v restauraci, ale ne na
komunikování s řemeslníky. Šumava je
krásné místo, poslední dobou teplejší
a teplejší. Globální oteplování posunuje
Itálii stále více na sever, ale doufám, že
olivy pěstovat nebudeme.
Kdybyste si musel vybrat mezi
New Yorkem a Šumavou, kde
byste nakonec zůstal?
Kdybych musel? Tato dvě místa se
perfektně doplňují! Pandemie byla první
důvod, proč jsme byli na Šumavě víc než
sedm měsíců v kuse. Pevně věřím a doufám,
že už se to nestane – a my všichni
nebudeme vázáni k jednomu místu, ať
je jakkoli krásné.
Proč vaše biografie začíná
právě koupí a rekonstrukcí
usedlosti?
Byl to důležitý moment v mém životě
– a taky to byl začátek něčeho nového.
Jak to v mém životě bývá, neměl jsem
ponětí, do čeho jdu. Jen jsem cítil,
že by to mohlo být nakonec dobrý.
Přesně jako když si kupujete knížku…
Doufáte, že bude dobrá. Pan Jiří Suchý
mi napsal doporučení na zadní stranu
obálky: „Tahle knížka není dobrá. Je
skvělá!“ Pro mě to je, jako bych dostal
Řád bílého lva z rukou Václava Havla.
Jaké bylo psát biografii? Jaké
bylo vzpomínat? Připomínat si
různé momenty?
Moje knížka není chronologická biografie
v tom pravém slova smyslu, ale spíše
vzpomínání na lidi, kteří mě ovlivnili.
Někteří jsou velice slavní a některé
vůbec nikdo nezná, ale všichni na mě
udělali nějaký dojem. Mám v životě
obrovské štěstí, že můj diář je stále plný
– a tak na vzpomínání nemám tolik
času a příležitostí. Až teď.
Píšete si deník?
Nepíšu. Ale moje žena ví úplně přesně,
kde jsem kdy hrál a s kým. Já si pak
vzpomenu na vše kolem.
Jste pořád skaut? Kdy
naposledy jste jedl z ešusu?
V mém duchu jsem stále skaut, ale
z ešusu jsem nejedl už asi čtyřicet tři let.
A kdy naposledy jste měl
v ruce knihu Jacka Kerouaca
Na cestě? Možná by bylo lepší
se zeptat, kdy naposledy jste ji
četl? A v jakém jazyce to bylo
naposledy?
Naposledy jsem ji v ruce držel před pár
týdny, protože jsem tu knížku chtěl
vyfotit. Je to jediná knížka, kterou mám
jak česky, tak švédsky a anglicky – a trvalo
mi celý víkend, než jsem všechny
tři v naší knihovně našel.
Moje cesta je plná
optimismu, hudby a humoru
– ale hlavně důvěry v lidi
kolem a ve svůj instinkt.
rozhovor
Jak důležitou knihou pro vás
byly Čapkovy Hovory s TGM?
Karel Čapek hovoří s TGM. To byla
doba v naší historii, kdy se politik mohl
volně bavit se spisovatelem – a vznikla
z toho knížka, kterou dodnes lidé čtou.
Včetně mě. Doufám, že se taková doba
k nám znovu navrátí. P
Page — 45
Přední český
psychiatr a zastánce
psychosomatického
přístupu Radkin
Honzák miluje humor
a nadsázku. A varuje
před strachem.
Radkin Honzák
je český psychiatr,
publicista
a pedagog.
Specializuje se na
psychoterapii, je
zastáncem psychosomatického
přístupu.
Radkin Honzák:
Izolace nám
nesvědčí
Opožděně všechno
nejlepší k vašim březnovým
narozeninám – a hodně zdraví!
Ostatně v první kapitole knihy
I v nemoci si buď přítelem,
jejíž druhé vydání je teď
na pultech knihkupectví,
zmiňujete, že čím více
životních zkušeností máme,
tím častěji přejeme našim
blízkým právě především
hodně zdraví… Text jste
napsal před více než třiceti
lety, přesto je teď kvůli covidu
možná ještě výstižnější než
tenkrát, nemyslíte?
Děkuji a děkuji za laskavé pozvání
k rozhovoru. Kniha také leží na pultech
knihkupectví zatím zavřených, jsou tu
četná omezení, přesto lidské potřeby
jsou stále stejné, jen jsou naplňovány
v různé míře. Jak mě poučil text Jeho
Svatosti dalajlámy, ke šťastnému životu
potřebujeme materiální zajištění, zdraví
a přátelské vztahy. Takže přání tohoto
daru je namístě od samého počátku
a daleko do doby, kdy už tady nebudem.
Uvědomujeme si svoji
zodpovědnost za své zdraví?
Jak kdo a jak kdy. Je taková bajka, jak
pánbůh vymyslel zdravou zeleninu
a čert na to reagoval tím, že vymyslel
slané lupínky – a pokračuje to věčným
zápasem mezi tím, co je zdravé, a tím,
co sice moc zdravé není, ale líp nám to
Page — 46
rozhovor
autorka: Pavlína Saudková; foto: Profimedia.cz
I v nemoci si buď
přítelem neznamená, že
bychom měli být sami
sobě lékařem. Důležité
je dokázat si správně poradit
ve chvíli, kdy jedna
cesta vede do nemoci
a druhá ke zdraví.
chutná. Někdy je pod vlivem reklam,
nebo dokonce firmami podplacených
koupených výzkumů dobře míněná
péče vlastně škodlivá. Technologie
změnily náš život a přirozený pohyb
se často zredukoval na šmejdění prsty
po monitorech a přepínání televizních
programů. Nám většinou ani nepřijde,
že to není nic dobrého, děti si na to navykají
a považují to za „normální“, což je
slovo, které nesnáším, protože posvěcuje
kdejakou pitomost.
Jaká je cena lidského života?
Život je jediné, co opravdu máme, a jde
o to, nakolik si ho vážíme, a tím také
ceníme. Když vezmeme peníze, které
se do udržení životů u nás investují,
jsou to závratné sumy. Na druhé straně
hodnota lidského života se někdy jeví
jako mizivá, vezmeme-li to, jak s námi
někdy zacházejí politici.
Jakých bylo těch vašich
posledních třicet let? Jak
moc se změnilo to, v čem
žijeme, nebo spíš jak moc
nás ovlivňuje současná
rychlá doba, i když aktuálně
přibrzděná covidem?
První vydání knihy se uskutečnilo ještě
v době reálného socialismu. Do poslední
chvíle jsme s paní redaktorkou nevěděli,
zda nám cenzura nevyhodí kapitolu
věnovanou umírání, protože o tom se
při radostném budování nesmělo mluvit.
Pak přišel listopad 1989 a změnilo
se v mém životě téměř všechno. Přestal
jsem být občanem druhé kategorie
a bylo to, jak když se odšpuntuje šampus!
Zpočátku jsem se nemohl nabažit
možností cestovat, pak jsem začal učit
na své rodné alma mater a později
v IPVZ, redigovat časopis Praktický
lékař, psát a žít naplno. Cena svobody
mnoha lidem nic neříká, protože ji mají
a teď v posledním roce nevrle prožívají
omezení, kterých jsme měli my plno.
Technologie přinesly změny jak do medicíny,
která je úplně jiná, než byla před
těmi třiceti roky, ale hlavně do běžného
života. Globalizace změnila svět. A lidé,
kteří mají stále stejné geny a stejné
potřeby jako před tisíci roky, udělali tu
chybu, že se navzájem dost odcizili.
Předmluvu k druhému vydání
knihy I v nemoci si buď
přítelem jste datoval 21. 2.
2021. Náhoda? A věříte na
náhody?
To byla skutečně náhoda, a když jsem
to viděl, také mě to praštilo do očí.
Ale na náhody věřím. Například tahle
kniha vznikla čirou náhodou proto,
že se mi v jednom zimním dopoledni
chtělo strašně čurat, hospody byly
zavřené a široko daleko nebyl veřejný
záchod. S vědomím, že v nakladatelství
Avicenum určitě úlevu najdu, jsem tam
vtrhl. Jenže za vraty byla úřední osoba,
která na mě štěkla, kam jdu. Vylhal jsem
se z toho tím, že mířím do redakce novinek
v medicíně. Když jsem myslel, jak
jsem na to vyzrál, dostal jsem do ruky
lísteček a pokyn, že si ho mám v té redakci
nechat orazit a podepsat. Za paní
redaktorkou Jungwirthovou, která byla
úžasná a cepovala mě později v češtině,
jsem tedy posléze dorazil a vymektal, že
bych měl jakýsi materiál o psychických
problémech tělesně nemocných (sloužil
jsem jako psychiatrický konziliář
v podniku, kam chodili lidé s nejrůznějšími
neduhy). Jí se to zalíbilo a za rok to
vyšlo v její edici Novinek. Když to bylo
venku, ona dostala nápad, že s touhle
zkušeností bych mohl napsat populární
příručku. Udělal jsem to netuše, že mi
to vynese kromě honoráře ještě v roce
1990 Cenu Avicena.
Jak moc nám chybí spojení
s přírodou? Do jaké míry
dokážeme vnímat své emoce?
Vyznat se v nich?
Z přírody jsme se částečně vyčlenili už
před tisíciletími a odcizujeme se jí čím
dál více. Nejen to, také ji intenzivně
ničíme a drancujeme její zdroje. Emoční
inteligence je pro dobrý život důležitější,
než ta racionální, přesto s emocemi moc
zacházet neumíme, emoční výchově
je věnováno málo pozornosti. Když si
uvědomíme skutečnost, že do ohniska
zájmu přírodovědně orientovaných
odborníků se dostaly až zhruba před
čtvrtstoletím, není se čemu divit.
Do medicíny se neprosadily dodnes,
přestože se jedná primárně o tělesné
děje a radostně naladěný organismus
Dobré vztahy, které nás
naplňují pocitem pohody,
jsou jedním z cenných
příspěvků ke zdraví.
je zcela jinak nastaven než organismus
vzteklý nebo ustrašený.
A změní náš přístup k životu
pandemie? Nebo se spíš
časem stane jednou kapitolou
našich životů, které se za dva,
tři, pět let vrátí do zajetých
kolejí toho velmi rychle
rozjetého vlaku, který se
podle některých terapeutů řítí
plnou rychlostí proti zdi?
Určitě změní, protože celá společnost
zchudne. Je mi líto příští vlády, která
dostane do vínku enormní dluh, z čehož
byla půlka rozfrncána a rozkradena. Jak
to je u každé krize, bude se říkat „před“
a „po“ a ta srovnání budou zajímavá,
někdy děsivá. Všeobecně po takovýchto
tragických událostech roste religiozita –
na to jsem zvědav, protože církve zatím
udělaly vše, aby se zprotivily. Mnohem
víc než arcibiskup Duka (do jehož kompetence
by to patřilo) udělal například
generál Pavel, který vypsal sbírku na
psychologickou pomoc zdravotníkům
na Chebsku a na Klatovsku.
Jaké psychické následky si
poneseme?
Už teď stoupl počet lidí trpících depresí
o polovinu a lidí s úzkostnými stavy
téměř také tak. Izolace lidem nesvědčí,
protože jsme sociální druh (podobně
nesvědčí mravencům, jak dokázal
nedávný výzkum). Deprese, úzkosti
a sebevražedné tendence je to, co nás
nyní i do budoucnosti ohrožuje nejvíc.
Měla by vláda myslet na
psychologickou pomoc lidem,
až nastane uvolnění?
Určitě měla a snad na to také lidé pomyslí
a seženou se na to prostředky.
V souvislosti s politickým
děním posledních týdnů,
měsíců. No, možná i let…
Do jaké míry nám opravdu
vládnou psychopati?
Není třeba mnoha slov, stačí si položit
vedle sebe snímek sošné postavy prvního
prezidenta na koni a rozplizlé nahé
břicho toho posledního v nafukovacím
člunu. To není lidovost, to je vulgarita
v celé šíři. A ředitel zeměkoule, který má
na svědomí svými chaotickými zásahy
z postu premiéra nesmírné lidské i materiální
ztráty, je vkusným doplňkem.
Jak z toho ven? Existuje nějaké
řešení?
Přesvědčit lidi, až za pár měsíců půjdou
k volbám, aby pro jednou mysleli
a nenechali se nachytat nesplnitelnými
sliby! P
rozhovor
Page — 47
Sandra Pogodová
Objevila jste na covidové době nějakou
výhodu? Třeba víc času na psaní?
Měla jsem spoustu volného času na psaní a hodilo se to.
Mohla jsem si dovolit nechat povídky chvilku uležet a pak
je znovu přečíst a přepsat.
Jak důležitý je v životě humor?
Pro mě je to vedle lásky druhá nepostradatelná příchuť
života. Bez něj si ho neumím, a ani nechci představit.
Humor je lék, který nám pomáhá zdolávat těžké životní
situace, mimo jiné.
Zvítězí pravda a láska nad lží a nenávistí?
Když tak koukám na historii lidstva, zdá se, že ano.
Z dlouhodobé perspektivy je na tom společnost lépe a lépe.
Lidstvo se snaží zdokonalovat a vzájemně si pomáhat.
Jak podstatným mužem ve vašem životě je váš
táta? Tedy tata?
Bez něj bych nebyla taková, jaká jsem. Měla jsem šťastné
dětství a čerpám z toho dodnes. Můj tata je mírumilovný,
veselý, zábavný. Navíc je to chodící encyklopedie, můžete se
ho zeptat na cokoli a vždy ví. Podědila jsem po něm hlavně
vztah k umění. Od dětství mě s mamkou brali na koncerty,
do divadla, do galerií, na výlety na zámky a hrady… Ale tata
je hlavně muzikant. Jen díky němu dnes zpívám a chystám
šansonovou desku. Vystupujeme spolu v pořadu Hoď se do
pogody. Radost pro nás oba.
V anotaci knihy píšete, že je vaše rodina
nádherně uhozená. Co přesně si pod tím
můžeme představit?
Máme hodně uvolněný přístup k životu. Moc se nestaráme,
co si o nás pomyslí okolí. Často se chováme spontánně
a jako malé děti – a díky tomu se nám samozřejmě děje
spousta nevšedních situací. Jeden příklad za všechny – moje
babička, původní profesí učitelka na prvním stupni, jezdila
v důchodu jako průvodkyně s Čedokem. Když jí oznámili,
že už je na to moc stará, nehodlala se s tím smířit. Uměla
několik světových jazyků, tak si sehnala práci v německém
cirkuse Berolina. Sjezdila s nimi celou Evropu a Rusko,
bydlela v maringotce a moc si to užívala. Máme schované
deníky, které si psala, a je to, jako číst dobrodružnou
literaturu.
„Naše knihy vycházejí vždy
na jaře. Chtěla jsem, aby je čtenář
mohl srolovat, strčit do větší
kapsy, sednout na kolo, dojet si
k rybníku, dát si pivko a přečíst si
povídku. Prostě ‚na pogodu‘,“ říká
herečka, která píše spolu
se svým tátou.
Jak a proč vlastně vznikly knihy Hoď se do
pogody a Buď v pogodě.
Základní princip obou knih je vyprávění pravdivých
příběhů. Je to k neuvěření, ale všechny ty šílenosti se
opravdu staly. Naše rodina a přátelé se u těch historek vždy
královsky baví, takže mě napadlo, že by bylo super, kdyby se
tím mohli bavit i ostatní.
Co v současnosti tvoříte?
Chystáme audioverzi druhé knihy. Já načítám svoje povídky
a Jeník Kanyza ty tatovy. Chceme, aby cédéčko vyšlo během
června a lidi si ho tak mohli užít o prázdninách. Audioverze
první knihy vyšla loni na podzim a okamžitě se vyprodala,
tak počítám, že to bude podobné.
Jak velkou pozornost věnujete duchovnu?
V rozhovorech mluvíte o karmě, ibogaterapii,
v minulosti jste šla pouť do Santiaga de
Compostela...
Duchovno je naší neoddělitelnou částí. Což znamená, že
se vždy vyvíjí, ať už se na tom aktivně podílíme, nebo ne.
Stagnace není možná. Naštěstí. Ovšem jako lepší varianta
mi přijde zajímat se vědomě, být aktivní v přístupu k sobě,
hledat – jak se říká – „jádro pudla“. Dřív jsem byla často
nespokojená a nešťastná, o to urputněji jsem z toho hledala
cestu ven. Četla jsem spoustu knih, jezdila na semináře,
meditovala, šla poutní cestu do Santiaga… Dnes prožívám
nejšťastnější období svého života a stává se ze mě velká
pozorovatelka. Žiju si velmi uvolněně a koukám tady na ten
pozemský cvrkot. P
„Můj život je plný karambolů
a neskutečně skutečných šlamastyk,
které by kohokoli jiného
asi vyřadily z provozu. Jenomže já
jsem si vybrala rodinu, která je tak
nádherně uhozená, že do ní se svojí
nemožností zapadám jak brambora
do řádku...,“ píše Sandra v anotaci
knihy Buď v pogodě, která navazuje
na titul Hoď se do pogody.
autorka: Pavlína Saudková; foto: Lenka Hatašová/archiv Sandry Pogodové
Page — 48
sebereflexe
CHYTRÉ KNIHY
PRO PŘEMÝŠLIVÉ LIDI
Z NAKLADATELSTVÍ
ANAG
Objetí mravenečníka 5531
Napínavý román z Rio de Janeira
Martin VITICKÝ
Mladá diplomatka Ellen Vargasová přijíždí do Rio de Janeira, kde má působit
čtyři roky na britském velvyslanectví. Z letiště spěchá přímo za svým otcem
– známým brazilským geologem, od kterého obdržela po příletu znepokojivou
zprávu. Její obavy se potvrdí, když dorazí do otcova bytu a zjistí,
že byl unesen. Proč by ale někdo unášel pro většinu lidí nezajímavého vědce?
A proč ji otec žádal, aby nekontaktovala policii? Nemá tušení, co to znamená,
ale musí ho najít stůj co stůj. Brzy však odhalí, že nepřítel je mnohem
mocnější a v nebezpečí není jen její otec. Čas dochází úplně všem…
424 stran, vázaná, 379 Kč
Žijte prostě 5505
Průvodce přirozeným domovem
s minimálním odpadem
Julia WATKINS
V tomto motivačním průvodci nabízí autorka Julia Watkins svoje zvyklosti, recepty
a projekty pro to, jak žít udržitelně a skromně. Ke každé oblasti vaší domácnosti
– od kuchyně, přes úklid, péči o zdraví, koupelnu a až po zahradu
– vám Julie ukazuje, jak minimalizovat zbytečné obaly, škodlivé přísady a jednorázové
věci. Tato kniha je první, která poskytuje návody krok za krokem
a komplexní a snadné recepty pro každodenní použití. Je o novém přístupu,
návratu ke starým způsobům a snížení naší stopy pro budoucí generace.
288 stran, brožovaná, 359 Kč
Tyto knihy
zakoupíte
na www.anag.cz
a ve všech dobrých
knihkupectvích
v ČR.
Vše o adrenální únavě 5993
Oživte svou energii, posilte imunitu,
zlepšete koncentraci a žijte šťastný život bez stresu
Maggie LUTHER
Kniha nabízí čtenářům plán přirozeného životního stylu, který vám pomůže
odhalit symptomy, zklidnit nadledviny a obnovit hladinu energie. Najdete
zde více než 130 receptů s nízkým obsahem cukru, které pomáhají adrenální
únavu zvrátit. Díky informacím a technikám uvedeným v této knize si budete
moci sestavit výživový plán na míru, který zaručí návrat vašeho těla do stavu
rovnováhy a zdraví.
288 stran, brožovaná, 339 Kč
Rozvíjejte svůj mozek 5874
Jak věda napomáhá změnit vaše myšlení
Joe DISPENZA
Divíte se někdy, proč v hlavě opakujete stejné záporné myšlenky? Proč se stále
vracíte k ubližující rodině, přátelům nebo dalším lidem? Dr. Joe Dispenza
strávil desetiletí studováním lidské mysli – jak funguje, jak uchovává informace
a proč stále zachovává stejné vzorce chování. Kniha tyto informace představuje
do hloubky a pomáhá vám převzít kontrolu nad vaší myslí. A když
víte, jak jsou tyto špatné návyky vytvořeny, je možné nejen rozbít tyto vzorce,
ale také přeprogramovat a vyvíjet svůj mozek, takže může převzít nové, pozitivní
a prospěšné návyky.
480 stran, brožovaná, 469 Kč
anag@anag.cz
585 757 411
Soběstačný
Zuzana Dostálová
Čtou: Lukáš Hejlík a Zuzana Kajnarová
Štěpánovi je jedenáct a jeho život závisí na
dospělých. Co si ale počne, když se jeho táta
nejspíš zbláznil? Štěpán si přeje jediné – rychle
vyrůst a být soběstačný.
349 Kč / Témbr / 9:19
Jsem k sobě
hodně kritická
Vlastina Svátková je
známá česká herečka
a spisovatelka, která loni
načetla svou poslední knihu
Najdeš mě ve tmě. Jaké to
je číst svůj vlastní text?
Nejnovější kniha Najdeš mě ve tmě se dočkala
i audioknižní verze, kterou jste sama načetla.
Bylo pro vás složité číst vlastní text?
Velmi. Vlastně jsem si řekla, že podobnou
hloupost už nikdy neudělám. Každopádně
bych nikdy nezažila to, co jsem u nahrávání
svého textu zažila – že mě moje slova dojmou
k slzám. A za ten moment šoku to stálo.
Posloucháte také audioknihy? A pokud
ano, prozradíte nám, při jaké činnosti
nejčastěji?
Ne tak moc, jak bych chtěla. Přitom trávím
hodně času v autě. Jenže mě to vyprávění,
myslím ten hlas samotný, občas uspává a při
řízení tak radši poslouchám hudbu.
Komu byste svou knihu/audioknihu
doporučila?
Ženám. Každá se v ní najde, nebo v ní najde
svoji kamarádku, maminku, sestru. Jsou to
příběhy nás všech. Nebo byly. Nebo budou.
O lásku se neprosí, ale každá si k tomu
uvědomění musíme přijít sama, vlastní
cestou. Cestou k sobě samé a k vlastní
sebehodnotě.
349 Kč / Témbr / 4:25
Ke dnu
Anna Bolavá
Čtou: Miroslav Táborský a Simona Postlerová
V době prvních mrazů na konci listopadu je
v močálech na kraji města nalezeno mrtvé
tělo manželky lékaře. Mezi obyvateli se
začíná roztáčet kolotoč spekulací a pomluv.
279 Kč / Témbr / 10:12
Připravovala jste se na načítání audioknihy
nějak speciálně?
Ne, vůbec. Myslela jsem, že to rychle přečtu
a za dva dny máme hotovo. Byla jsem překvapená,
když jsem už po deseti stránkách
nebyla schopna přečíst větu bez přeřeknutí
nebo zakoktání. Při čtení své knihy jsem si
uvědomila, že je sice hezké psát dlouhé, nekonečné
věty, ale horší už je takové věty správně
nahlas přečíst.
Děvčátko
Martin Goffa
Čtou: Jan Maxián a Martin Stránský
Uprostřed dne je přepadena banka v centru
Prahy, střelec v ní drží rukojmí. Jeho
požadavky jsou ale podivné.
349 Kč / Témbr / 4:52
Foto: Petra Klačková
promotion — audioknihy Témbr
Fatální následky
jednoho
rozhodnutí
Od vydání nejúspěšnějšího románu britského
prozaika uplynulo dvacet let. Ke svému výročí se
dočkal audioknihy v podání Taťjany Medvecké.
Barvy loučení
Bernhard Schlink
Čte: Miroslav Táborský
Někdy nás loučení hluboce zasáhne. A někdy
nás osvobodí. Nový povídkový soubor
Bernharda Schlinka je mistrovským dílem. Klade
zásadní otázky a neváhá na ně odpovídat.
Pokání je naprosto oprávněně nazýváno McEwanovým
nejlepším počinem. Jedná se o nadčasové
dílo, které přiměje k zamyšlení i dnešního posluchače.
Důležitou úlohu v příběhu má milostný
motiv, ale žádnou sladkou romanci nečekejte,
tato náročnější kniha vás vyždímá až na kost.
Je to příběh o tom, co všechno může způsobit
jedna špatná interpretace reality a kolika lidem to
dokáže změnit život. Autor přináší i filosofickou
otázku o tom, co je lidská bytost schopna odpustit
a zapomenout, a co už je příliš.
Příběh se odehrává ve třech časových
rovinách. V první a nejpodstatnější lince se děj
odehrává v roce 1935 a sleduje tři hlavní aktéry
příběhu. Mladou a krásnou Cecilii, která se
touží osamostatnit od rodiny, syna její služebné
Robbieho, který k Cecilii chová tajné city,
a třináctiletou dívku Briony, která žije napůl ve
svých představách. Právě Briony během jednoho
večera změní všem třem život.
Audioknihu namlouvá Taťjana Medvecká,
která má skvělý jazykový přednes a nezaměnitelný
hlasový projev. Nelze se tedy divit, že má
na svém kontě již množství audio verzí klasické
literatury. Celých sedmnáct hodin zvládla sama
a vypravěč v jejím podání je velmi příjemný.
V poslední části ale v roli hlavní aktérky
příběhu sestupuje do nižší tóniny hlasu a tím
umocňuje překvapivé finále.
Sabina Novotná
399 Kč / Témbr / 17:07
299 Kč / Témbr / 6:44
Dítě na nástupišti
Gill Thompson
Čtou: Adéla Kubačáková a Veronika Lazorčáková
Praha 1939. Eva má tajemství, které ohrožuje její
dcerku Miriam. Ve chvíli, kdy se blíží nacistické
síly, pochopí, že musí dcerku poslat pryč.
349 Kč / Témbr / 11:35
Foto: Zuzana Schedová © Euromedia Group, a. s.
Za pět let
Rebecca Serleová
Čte: Terezie Taberyová
Mohou se sny stát skutečností? Za pět let je
nezapomenutelný příběh lásky plný radosti,
ale i žalu, příběh o síle věrnosti, přátelství
a nelítostném osudu.
299 Kč / Témbr / 7:04
promotion — audioknihy Témbr
Příběhy války jsou i po
Při příležitosti 76 let od konce války jsme pro vás vybrali knihy, které na osudech
konkrétních lidí nebo rodin popisují hrůzy války. Jsme přesvědčení, že je důležité
Gill Thompson: Dítě na nástupišti
Praha 1939. Mladá matka Eva má tajemství,
které ohrožuje její dcerku Miriam. Ve chvíli, kdy
se blíží okupační nacistické síly, pochopí, že
musí svou dcerku poslat pryč. Jen tak ji může
zachránit... Dobrovolnice Pamela v Londýně
hledá nové domovy pro židovské děti z Evropy.
Ve chvíli, kdy její vlastní syn nastupuje k RAF, seznámí
se s mladou dívenkou a zjistí, jak snadno
se může celý její svět zhroutit…
Luca Crippa, Maurizio Onnis: Fotograf
z Osvětimi: Svědectví o zrůdnosti režimu
Historická biografie na pomezí biografického
Dítě na
nástupišti
Gill Thompson
Fotograf
z Osvětimi
Crippa Luca, Onnis
Dítě třetí říše
Mandy Robotham
Osvětimský
proces
Annette Hessová
románu vypráví osudy Wilhelma Brasse, který
Maurizio
359 Kč / Ikar
byl v létě 1940 internován v Osvětimi. Tam se
399 Kč / Ikar
Již vyšlo
359 Kč / Brána
mu podařilo přežívat díky tomu, že byl šikovný
Již vyšlo
279 Kč / Ikar
Již vyšlo
fotograf a pro nacistickou mašinerii dělal doku-
Již vyšlo
mentaci vězňů, ale i poprav a lékařských pokusů
promotion — téma
na lidech. Dohromady zhotovil na padesát
tisíc snímků! Kniha rekonstruuje pět let, které
Wilhelm Brasse strávil ve vyhlazovacím táboře,
vychází při tom z historických dokumentů a ze
vzpomínek samotného autora, který zemřel
v roce 2012 ve věku 94 let.
Mandy Robotham: Dítě třetí říše
Anke je vězeňkyní v lágru, a aby přežila, dělá to,
co umí nejlépe – pomáhá svým spoluvězeňkyním
porodit a starat se o novorozence. Jenže
pak si její činnosti všimne kdosi důležitý a Anke
čelí zdrcující volbě. Eva Braunová totiž čeká
děťátko. Poslouží Anke budoucnosti Říše, kterou
nenávidí? V luxusním sídle v Berghofu se bude
hrát o víc než jen o život jednoho dítěte.
Annette Hessová: Osvětimský proces
Frankfurt nad Mohanem 1963. Eva, absolventka
tlumočnické školy a nejmladší dcera rodiny
Bruhnsových, má krátce před zásnubami, když
ji její agentura nečekaně požádá, aby překládala
u mezinárodního tribunálu výpovědi bývalých
polských vězňů, kteří přežili koncentrační tábor
v Osvětimi. Její rodiče i budoucí manžel jsou zásadně
proti: Jde totiž o první poválečný proces
proti nacistům, který se má konat v jejich městě.
Eva o hrůzách v Osvětimi nikdy neslyšela, ale dá
na svou intuici a postaví se rodičům na odpor...
Eoin Dempsey: Růže bílá, černý les
Píše se rok 1943. V letech před Hitlerovým
vzestupem k moci byl domek Gerberových
plný smíchu. Ale to je minulost. Franka je nyní
sama, otec i bratr jsou ztraceni ve víru války
a ona nemá důvod žít. Pak však v lese objeví
tělo parašutisty v uniformě Luftwaffe. Rozhodne
se neznámému pomoci, ale brzy zjistí, že není
tím, za koho se vydává. Dokážou k sobě najít
cestu a důvěru, když je proti nim gestapo i sama
příroda?
Leila Meachamová: Vážka
Během druhé světové války je pětice mladých
Američanů povolána, aby se infiltrovala
do nacisty obsazené Paříže. Patří mezi ně
atlet z Texasu s německými kořeny, půvabná
šermířka nebo osiřelá módní návrhářka... Každý
pochází ze zcela odlišného prostředí, společně
ale tvoří skupinu, která si přezdívá Vážka. Teď
se pod falešnými identitami vydávají splnit
jednotlivé mise.
Soraya M. Lane: Holky od spitfirů
Válka pohltila celý svět a birtské dopravní
letectvo potřebuje zoufale pomoc. Ti nejlepší
totiž svádí boje s Luftwaffe… a umírají. Na výzvu
odpovídá i řada žen. Jenže zatímco ve vzduchu
je v boji o život s nepřítelem i přírodou vše
jasné, na zemi musí dívky čelit předsudkům,
pohrdání i přehlížení.
Imogen Kealey: Osvobození
Inspirováno skutečným příběhem hrdinky druhé
světové války Nancy Wakeové. V šestnácti
letech opustila Nancy rodnou Austrálii, aby
nalezla nový domov a životní lásku v Marseille.
Ovšem během nacistické okupace nedokázala
stát stranou a jako čím dál slavnější, a hlavně
nepolapitelnější Bílá myš se stala německým
silám trnem v oku. Když byla odhalena, musela
uprchnout do Anglie, zatímco jejího manžela
Henriho zadrželo gestapo. Nancy se však nevzdává
– po tvrdém výcviku se vrací do esesáky
a gestapáky zamořené Francie, aby pomohla
osvobodit svůj nový domov i milovaného
Henriho...
Roxane Van Iperenová: Sestry z Osvětimi
Hlavními aktéry příběhu založeného na skutečných
historických událostech jsou dvě mladé
židovské sestry Janny a Lien. Navzdory tomu, že
byly samy v ohrožení, poskytovaly úkryt dalším
Židům. V komunitě panovalo přesvědčení, že
válka brzy skončí, přesto byly sestry nakonec
prozrazeny a odsunuty do Osvětimi. Zde se
jejich příběh prolnul s rodinou Anne Frankové.
Janny a Lien Brilleslijperovy i Anne a Margot
Frankovy se snaží přežít, podaří se to však jen
prvním dvěma.
Franco Forte a Scilla Bonfiglioli:
Děvčátko a nacista
Hans Heigel, důstojník posádky SS v městečku
Osnabrück, nechápe agresivitu, s níž se jeho
země vzpamatovala z první světové války, a ani
s ní nesouhlasí. Přesto ho strach z postihu jeho
rodiny přesvědčil, aby si svoje myšlenky nechal
jen pro sebe a snášel i nejabsurdnější politiku
Říše. Důležitější je starat se o manželku Ingrid
a o milovanou dceru Hanne. Jak dlouho však
může člověk přehlížet vlastní hodnoty jen proto,
aby mohl vést nudný nerušený život?
desetiletích stále živé!
stále připomínat zvěrstva, která v minulosti dokázal páchat člověk na člověku, abychom
si uvědomovali dnes a denně, že nic podobného už nesmíme dopustit.
Růže bílá,
černý les
Eoin Dempsey
Vážka
Leila Meachamová
Holky od
spitfirů
Soraya M. Lane
Osvobození
Imogen Kealey
Sestry
z Osvětimi
Roxane Van
Děvčátko
a nacista
Franco Forte, Scilla
479 Kč / Ikar
359 Kč / Ikar
Iperenová
Bonfiglioli
359 Kč / Ikar
Již vyšlo
359 Kč / Ikar
Již vyšlo
Již vyšlo
Již vyšlo
399 Kč / Brána
359 Kč / Brána
Již vyšlo
Již vyšlo
promotion — téma
Po stopách
Chlapce, krtka
lišky a koně
Každá generace potřebuje své vlastní
knihy, které umějí lidskému srdci říct:
„Sezame, otevři se.“ Magickou formulku
si každá doba musí přeložit do svého
vlastního jazyka.
Napsala Laura Crowe
Knihy nejsou jen na čtení, na zábavu nebo na poučení. Některé
existují hlavně proto, aby nás měnily, formovaly a osázely
určitými koncepty. To dokážou všechna svatá písma, Tao Te
Ťing, Danteho Božská komedie, Komenského Labyrint světa
a ráj srdce i Homérova Odyssea. Pro děti konce dvacátého
století Harry Potter. A pak existují knihy, které nesázejí nová
semínka, nesochají naše nitro, nepřetvářejí nás v něco jiného,
lepšího – ale odemykají poklady, které v nás již jsou, schované,
uspané nebo dosud přehlížené. Coelhův Alchymista,
Bachův Jonathan Livingston Racek, Malý princ Antoina de
Saint-Exupéryho... Ty druhé jmenované knihy budou proti
těm prvním vždycky působit jednoduše, škarohlídi je možná
dokonce nazvou prostoduchými. Bývají v tom nejlepším slova
smyslu „instagramovatelné“, výňatky z nich se objevují na
stránkách s denními afirmacemi, okřídlené citáty z nich se
skví na hrnečkách firemních asistentek a visí na nástěnkách
jejich šéfů. Hlášky z nich jsou natolik zlidovělé, že je znají
všichni, aniž leckdy tuší jejich zdroj. To není nedostatek, ale
naopak důkaz kvality takové knihy – neměla nás dlouhým
působením rozhníst, nakynout, tvarovat, ale naopak bryskně
zaťukat na to, co v lidském srdci už stejně dřímá. Probudit
to. Odemknout. Třeba jen jednou, nakrátko, na tu správnou
chvíli. Třeba jen v situacích po životním „zemětřesení“, kdy
není čas ani energie na dlouhé vstřebávání nových témat,
připomenout, co se pod troskami skrývá a proč je dobré je
odházet. Třeba jen v mlhavých životních obdobích ukázat,
kde je světýlko, podle kterého se můžeme orientovat. Když
je člověk ve tmě, nepotřebuje světlomet, aby věděl, kterým
směrem zamířit – stačí malá baterka, možná i jen maličká
světluška. Může být blízko a posvítit vám na bezprostřední
okolí, takže se lépe zorientujete. Může blikat v dálce a dát
vám tak najevo, kam stočit svůj další krok.
Kniha Chlapec, krtek, liška a kůň ilustrátora Charlieho
Mackesyho je přesně takovou světluškou. Je skromná, nádherná,
jednoduchá, univerzální a ano, velmi instagramovatelná.
Vzkazy proroků v metru
Každá generace si potřebuje vyprávět příběhy o důležitých
hodnotách po svém, svým současným jazykem, svým současným
způsobem, skrze svá současná média. Není proto divu, že
mnoho textově jednoduchých nebo na obrázcích postavených
knih dnes původně začíná jako náhodné příspěvky na Instagramu.
Upřímná poezie kanadské básnířky indického původu
Rupi Kaur stejně jako překrásné ilustrace s ručně psaným
textem Charlieho Mackesyho začaly svou cestu k odemykání
srdcí lidí ve virtuálním světě. Jejich vzkazy fungují podobně
jako vzkazy napsané v písničce Sound of Silence (Zvuk
ticha) dua Simon & Garfunkel: Slova proroků / jsou psána
na stěnách metra / na stěnách činžáků / šeptaná za zvuku
ticha (The words of the prophets / Are written on the subway
walls / And tenement halls / And whispered in the sound of
silence).
Instagram dnes tak trochu funguje jako stěny newyorského
metra v písni Simona a Garfunkela. Přes pozlátko, které tam
vládne, se na jeho stěnách z „nasprejovaných“ vzkazů pozná,
Kniha Charlieho
Mackesyho Chlapec,
krtek, liška a kůň je óda
na laskavost, která si již
získala srdce více než
milionu čtenářů. Vypráví
o přátelství mezi
zvídavým chlapcem,
lačným krtkem plným
chuti do života, liškou,
kterou strázně naučily
ostražitosti, a moudrým,
něžným koněm. Všichni
čtyři objevují širý svět.
Cestou procházejí bouřemi.
Učí se milovat.
autorka: Laura Crowe; foto: reprodukce z knihy Chlapec, krtek, liška a kůň
Page — 54
kniha v kontextu
kdy svět přestává být v pořádku. A také se tu objeví první
světlušky – krátké, jednoduché připomínky, proč by se nám
po rovnováze, harmonii, svobodě či laskavosti mělo začít
stýskat.
S laskavostí se neválčí
Alchymista, Jonathan Livingston Racek, Malý princ, Medvídek
Pú a další knihy-světlušky, knihy-odemykače mohou obsahovat
nejrůznější příběhy, mohou dokonce nést nejrůznější
vzkazy, ale jedno mají společné: srší laskavostí. A laskavost má
jeden zvláštní aspekt: nedá se proti ní bojovat. Představovat
si někoho, kdo by vytáhl do boje proti laskavosti, je absurdní.
Umíme si představit vykuka, který by ji zneužil. Umíme si
představit sociopata, který by ji ignoroval. Ale představa, že
někdo bojuje proti laskavosti, je pro nás tak nepřirozená, že se
nám daří jen horko těžko.
Laskavost a laskavé vztahy jsou nejuniverzálnější lidské
potřeby. Platí napříč kulturami, věkem, pohlavími, velikostí
majetku. Jsou to také hlavní podmínky toho, aby lidské
Laskavost má jeden zvláštní
aspekt: nedá se proti ní
bojovat. Umíte si představit
vykuka, který by ji zneužil?
kniha v kontextu
společenství mohlo vzkvétat. A přesto to každá generace
zapomene a musí se to učit znovu, i když jí předešlé generace
tolikrát ukázaly, že nelaskavost nefunguje, mrzačí nás,
okrádá nás o kreativní energii a místo vzkvétání bez ní sotva
přežíváme.
Všichni to víme – touhu po laskavosti a soucitných vztazích,
ve kterých můžeme být tím, kým jsme, v sobě neseme
bez rozdílu. Laskavé vztahy jsou tím, po čem toužíme, když
už máme všechno, co si šlo koupit. Laskavé vztahy jsou tím,
po čem toužíme, když nám nezbude nic a přijdeme o vše, co
si šlo koupit.
Naše touha po laskavosti je tak samozřejmá, že na ni
snadno zapomeneme, dokud nám ji nějaká jiná samozřejmost
nepřipomene, třeba v podobě krásně ilustrované knihy.
Taková kniha nemusí být psaná tím nejvycizelovanějším
jazykem, dokonce nemusí obsahovat moudra, u kterých člověk
zvolá: „Aha! To jsem nevěděla!“ Dokonce skoro vždycky
píše o věcech, u kterých máme pocit: „Ano, to přece dávno
vím! Jen jsem to potřeboval připomenout.“ Taková kniha
neukazuje svět, jaký je, ale jaký bychom potřebovali, aby
byl. Jaký by všechny děti potřebovaly, aby byl, aby nemusely
vyrůst v zahořklé, zklamané dospělé. To dítě v nás pořád je
a doufá, že se mu to podaří. P
Page — 55
Stín
James Swallow
459 Kč / Kalibr
Vyjde 4. května
Závod s časem proti
smrtící biologické zbrani
Již počtvrté se na scénu
zločinu vrací Marc Dane,
britský tajný agent
a hrdina série oblíbených
špionážních románů.
Tentokrát se pustí do boje
se smrtícím virem. Nebojte
se Stínu a bojujte s ním.
James Swallow, britský spisovatel a scenárista,
se věnuje nejen psaní beletrie, ale také televizní
tvorbě, novinařině a videohrám. Milovníci stolní
válečné hry Warhammer jej mohou znát jako autora
jednoho příběhu tohoto světa. Čtenáři jsou
ale samozřejmě mnohem nadšenější z faktu, že
je autorem více než 40 románů, z nichž Stín je
tím nejnovějším.
Britský tajný agent Marc Dane se poprvé
objevil v thrilleru Nomád, kde pátral po pachatelích
teroristických útoků a odhaloval zrádce
v řadách MI6. Posléze ve vzrušujícím thrilleru
Exil zabraňoval hrozbě jaderné války z rukou
šílených fanatiků. Hacker se točil kolem temné
sítě z hlubin digitálního zločinu. Nyní se Marc
Dane vrací v novém špičkovém thrilleru Stín.
V novém dobrodružství se opět vrhá do nebezpečí
a bojuje s něčím, co je dnešním dnům
blízké – smrtící virus. Marc a jeho parťačka Lucy
pátrají po teroristy unesené geniální vědkyni,
aby zabránili výrobě nebezpečné biologické
zbraně. Ústřední dvojice se žene napříč celou
Evropou, aby zarazila brutální plán extremistů
a zachránila kontinent před chaosem a terorem.
Nepodléhejte strachu, vystupte ze stínu
a vychutnejte si další dobrodružství s novinkou
Jamese Swallowa.
Helena Herynková
promotion — o knize
O přednostech
hodných
psychopatů
Jak být s využitím
pozitivních schopností
psychopatů úspěšnější.
Vypínač empatie
Andyho postřehy z výzkumu psychopatů nemohly
přijít v příhodnější čas. Celé roky se předpokládalo,
že psychopaté neprožívají empatii.
Nedávná studie však všechno popřela a tvrdí,
že to není tak, že by psychopaté nebyli schopni
prožít empatii, ale že mají „vypínač empatie“, který
mohou zapínat a vypínat, kdy se jim zachce…
a že základní nastavení je shodou okolností
naprogramované na „vypnuto“.
V rámci té studie podrobili několik kriminálních
psychopatů skenování mozku a přitom jim
ukazovali sérii videoklipů, v nichž se vzájemně
dotýkal pár rukou.
Činil to čtyřmi různými způsoby:
• Jedna ruka něžně hladila druhou.
• Jedna ruka způsobovala druhé bolest.
• Jedna ruka tu druhou „odmítala“
či odstrkovala.
• Ruce se dotýkaly neutrálním stylem.
Studie byla rozdělená na dvě části. V první psychopatům
bez jakýchkoli předchozích instrukcí
pouze ukázali klipy a zaznamenali mozkovou
aktivitu. Druhá část už byla zajímavější.
Tentokrát psychopatům opět předvedli klipy,
ale předem je výslovně požádali, aby se pokusili
představit si sebe samy v situaci druhé osoby
a vcítit se do jejích pocitů. Jinými slovy, aby byli
empatičtí. Výsledky byly mimořádné.
Když vědci zkoumali výsledky ze skenu mozku
psychopatů v prvním kole studie, nenašli nic.
V porovnání s mozkovou aktivitou srovnatelné
skupiny nepsychopatů, kteří sledovali, jak jedna
ruka způsobuje druhé bolest, mozek psychopatů
jen pokrčil rameny. Aktivita systému
zrcadlových neuronů – sítě mozkových buněk,
které jsou vybavené výhradně k tomu, aby
napodobovaly čili „zrcadlily“ chování a pocity
druhých – byla mnohem nižší než u normálních
lidí. Jakmile však došlo na skeny z druhé části
studie, kde byli psychopaté včas požádáni, aby
se do situace druhého vcítili, byl to zcela jiný
příběh. Tentokrát už rozdíl v úrovni aktivity zrcadlových
neuronů mezi psychopatickými mozky
a mozky ostatních zmizel. „To znamená, že když
chceme, máme i pocity,“ culí se Andy. „Otázkou
je: Chceme je mít?“
Před pár lety mě seznámil se seržantem
japonských speciálních jednotek. Patřil k prvním,
kteří vyskočili z vrtulníku ve městě Nihonmatsu,
aby evakuovali lidi vystavené záření z jaderné
elektrárny ve Fukušimě. Stejně jako Andy a pár
Psychopatův
průvodce
na cestě k úspěchu
Kevin Dutton, Andy McNab
425 Kč / Portál
Již vyšlo
dalších vojáků speciálních jednotek, které znám,
měl prostě „něco“ do sebe. Auru. Sebedůvěru.
Psychologické silové pole neomezených
možností.
„Prováděl jsem jen automatické pohyby,“ vyprávěl
mi. „Nevykládej si to špatně, nebylo mi to
jedno, ale v tom okamžiku jsem si nemohl dovolit
se tím zabývat. Výcvik mi to nedovolil. Kdybych
si myslel: ‚Tohle jsou moji lidé, moji bratři a sestry,
podívej se, co se jim stalo…,‘ nebyl bych možná
schopný to udělat.“
promotion — ukázka
CARL GUSTAV JUNG
Mandaly
PŘEKLAD RICHARD BOSÁK
Sanskrtské slovo „mandala“
znamená kruh. Ten lze ztvárnit
v oblasti náboženských rituálů nebo
v psychologii. Jako psychologické
fenomény se mandaly spontánně
vyskytují ve snech, v jistých konfliktních
stavech a u schizofrenie. Výbor
obsahuje tři Jungovy příspěvky
na téma mandal: „K empirii
individuačního procesu“; „O symbolice
mandaly“; „Mandaly“. První z nich
představuje analýzu Jungovy pacientky
paní X, druhý se zabývá výtvory
různých pacientů a třetí je obecným
pojednáním o tomto jevu.
BIMBA LANDMANN
Mapy mých pocitů
PŘEKLAD DANIEL RAZÍM
Dítě se vypravuje na cestu, která ho
dovede ke zkoumání míst v jeho
nitru. Jedinými slovy této jinak tiché
knihy jsou označení míst na mapách
tajemných krajin, které překvapivě
a nápaditě popisují různé lidské
pocity. Kouzelná, výtvarně výrazná
a velkoformátová kniha představuje
množství odstínů jednotlivých emocí
od radosti, studu, údivu a strachu až
k lásce. Určena je pro děti od 4 let.
Úžasná velkoformátová
obrázková kniha o pocitech
promotion — ukázka
Shari Lapena:
Čtenáři milují
vraždící
sousedy
Manželé odvedle, Někdo cizí
v domě nebo novinka Její
konec. Shari Lapena jednou
z nejúspěšnějších autorek thrillerů
na světě, ale domluvit si s ní
rozhovor bylo překvapivě snadné!
Čtení knihy Její konec mě odradilo od toho
mít děti. Spánková deprivace, kterou hrdinové
Stephanie a Patrick zažívají, je vylíčená fakt
skvěle!
No, tohle jsem vlastně psala na základě vlastní
zkušenosti. Když jsem se poprvé stala matkou,
moje dítě dlouhé hodiny brečelo, a tak moc
dobře vím, jaké to je probdít noc. Jste zmatení,
unavení, nervózní... Chtěla jsem, aby v okamžiku,
kdy je Patrick obviněný z vraždy, byla
Stephanie právě v tomhle stavu.
Když jsme u postav, musím zmínit postavu
Ericy, která na začátku Patricka obviní z vraždy.
Dovedu si představit, že mohlo být zábavné
tuhle nevypočítatelnou postavu psát…
Jo, psaní Ericy jsem si fakt užívala! Mohla jsem se
utrhnout ze řetězu. Ale popravdě nejvíc mě baví
psát mužské postavy, takže Patricka jsem psala
taky ráda. Celou dobu nevíte, jestli mu máte věřit.
Na psaní mám hrozně ráda, že se můžu dostat
do hlavy úplně rozdílným lidem a přemýšlet jako
oni. A pokud mě nějaká postava nebaví, většinou
se jí dost rychle zbavím. (smích)
Vymýšlíte zvraty za pochodu, nebo je máte
připravené od začátku?
Když píšu první verzi rukopisu, nechávám
zápletku, aby se odvíjela přirozeně. Většinou
ani neplánuju žádné zvraty. Ale když potom
přepisuju a dělám úpravy, často se tam objeví
příležitost vložit další překvapení. Toho vždycky
ráda využiju.
Dáváte si nějaký deadline? Třeba „chci mít
novou knihu každé dva roky”?
Od té doby, co jsem začala psát, jsem jela tempem
jedna kniha ročně, což už dělá šest knih.
Kniha Její konec je mojí pátou a šestou jsem
akorát dokončila. Jmenuje se Not a Happy Family
a myslím, že si teď dám trochu delší pauzu.
Psát novou knihu rok co rok je docela únavné
a každý autor občas potřebuje dobít baterie…
Vaše první kniha Manželé odvedle spustila
lavinu dalších „thrillerů ze sousedství“. Čím si
myslíte, že to čtenáře tak láká?
To kdybychom věděli! Myslím, že to má co do
činění s tím, že se odehrávají v rodinách, které
se podobají těm našim. To prostředí je nám
povědomé a čtenář se tak s postavami může líp
ztotožnit.
Nemyslíte, že se některé zápletky a motivy
poslední dobou začínají opakovat?
Ano, vím přesně, co tím myslíte. Přijde mi, že
žánr „zločinu ze sousedství“ se tak trochu stal
obětí vlastního úspěchu. Těch knih vychází
opravdu spousta. Poptávka po napínavých, vzrušujících
příbězích tady bude vždycky, ale možná
časem všichni ti vraždící sousedé, nevěrné manželky
a podezřelí manželé trochu ztratí kouzlo
299 Kč / Kalibr
Již vyšlo
299 Kč / Kalibr
Již vyšlo
329 Kč / Kalibr
Již vyšlo
a objeví se zase něco nového. Jenže to už se říká
léta a čtenáři pořád nemají dost! (smích)
Radek Blažek
promotion — rozhovor
Její konec
Shari Lapena
Její konec –
nejlepší kniha
Shari Lapeny!
359 Kč / Kalibr
Již vyšlo
Po thrillerech Manželé
odvedle a Nevítaný
host jsme si mysleli, že
už nás Shari Lapena
ničím nepřekvapí.
V novince Její konec
se ale autorce podařilo
dosud nejgeniálnější
překvapení!
„Královna thrillerů ze sousedství.“ Tak tuto
autorku označují čtenáři. Její napínavé knihy
se odehrávají v pečlivě uklizených domech se
zahrádkou, které obývají lidé s všedními zaměstnáními
i s všedními starostmi. Ale poklidnou
maloměstskou idylku pokaždé naruší něco
otřesného.
A právě to, že se odehrávají na důvěrně
známých místech a že v nich vystupují lidé jako
my, čtenáře ke thrillerům Shari Lapeny neodolatelně
vábí.
Šedesátiletá kanadská spisovatelka vydala
svůj první román Manželé odvedle teprve před
pěti lety, ale o to oslnivější byla rychlost, s jakou
si podmanila žebříčky bestsellerů. Po úspěchu
Manželů odvedle následovaly další hity: Někdo
cizí v domě, Nevítaný host, Jeden z nás. Každý
rok nová kniha, každý rok další bestseller.
Jakýkoliv jiný spisovatel by se nechal ukolébat
pravidelným úspěchem, ale Shari Lapena
prostě ráda překvapuje. A když pak vyšla třetí
kniha Nevítaný host, čtenáře překvapilo, že to
je moderní pocta Agatě Christie a její kultovní
detektivce Deset malých černoušků.
A psychologický thriller Její konec, který
právě vyšel, šokuje zase jinak. Svou nepředvídatelností
a tím, že jste při čtení celou dobu na
vážkách, komu věřit.
Hlavními hrdiny knihy jsou čerství rodiče
Stephanie a Patrick. Mají všechno, co si mladí
manželé můžou přát – zdravé děti, pěkný dům,
slušný příjem… Jedinou vadou na kráse je, že už
se několik měsíců pořádně nevyspali, protože
dvojčata většinu noci propláčou, což ovlivňuje
náladu v domácnosti.
A pak se v jejich životech objeví Erica. Tvrdí,
že Patricka kdysi znala a že jeho první žena
nezemřela nešťastnou náhodou, jak se tvrdí, ale
že ji Patrick zavraždil.
Stephanie je v šoku. Patrick je její manžel,
otec jejích dětí, důvěřuje mu. Jenže na tom, co
říká Erica, něco je. Když se totiž obnoví vyšetřování
staré nehody, na světlo začnou vyplouvat
podrobnosti z Patrickovy minulosti, o kterých by
radši nevěděla.
Je obdivuhodné, s jakou zručností Shari
Lapena zvládá čtenáři manipulovat: chvílemi nenávidíte
Patricka, pak zase podezříváte Stephanii,
že je kvůli spánkové deprivaci paranoidní.
Přemýšlíte, jestli chce Erica Patricka pro sebe,
prahne po penězích, nebo jestli je Stephanie
skutečně další na řadě…
Prostě naprosto mistrovsky zamotané čtení.
Připravte se, že vám párkrát spadne brada,
rozbuší se vám srdce, pocítíte dokonce i radost
z něčí smrti. A nebudete schopni knihu odložit!
Nepřeháním, když napíšu, že Její konec je
pravděpodobně nejlepší kniha, kterou Shari Lapena
dosud napsala. Nepotřebuje honičky autem,
vzrušující přestřelky ani potoky krve. Celou dobu
zůstává tak realistická, že pokud by se něco takového
stalo vaší sousedce, klidně byste jí to věřili…
Radek Blažek
promotion — recenze
Schopnost dívat se na svět
z té lepší stránky a umět
si dělat legraci snad úplně
ze všeho je v podstatě dar.
A když už ho někdo má, byl
by hřích se o něj nepodělit
s ostatními – v tomto
případě se čtenáři.
Zuzana Hubeňáková:
Nejhezčí mezi krávami
Milá Zuzko, jak byste čtenářům
představila svoji novou knížku?
O čem je?
Jako všechny moje knihy se i tato pokouší
pozvednout koutky čtenářům naladěným na
podobnou vlnovou délku humoru. Jedná se
o knihu plnou krátkých veselých textů –
fejetonů, reportáží nebo statusů ze sítí.
Co vás k jejímu napsání inspirovalo?
Je to asi trochu nuda, ale život. Díky svému
povolání občasné reportérky mám možnost
dostat se do situací, které by se mi normálně
nestaly. Například komu se poštěstí na den se
vrátit do páté třídy nebo hrát služebně poker, že
ano. Navíc buď přitahuju neuvěřitelné situace,
nebo je holt vidím i v obyčejných věcech. Ale
mně se prostě něco přihodí kolikrát i cestou
k popelnicím.
V podtitulu knihy slibujete „Odpovědi
na otázku, jak těžké je mít lehký život“.
Dočkají se jich čtenáři?
Samozřejmě. Na straně sto dvacet tři je tajný recept
na dokonalý život plný radosti. Ale jen když
se kniha čte za určitých okolností. Více prozradím
jen čtenářům, co prokážou, že mají všechny
moje knihy a přebytečnou lahev dobrého vína.
Co vy sama ráda čtete? Jaký literární
žánr je vám nejbližší?
Asi nikoho nepřekvapí, že často sáhnu pro lehkou
literaturu, která má ovšem ideálně trochu
přesah. Myšlenku, která se nenápadně dostane
až na dřeň. V tom je podle mě výborná Liane
Moriarty. Nedávno jsem objevila dílo Fredrika
Backmana. Z českých autorů si samozřejmě ne-
nechám ujít spolurodačku z Valašského Meziříčí
Alenu Mornštajnovou.
Pracujete momentálně na další knize?
Základní existenciální otázkou v naší ti je momentálně „Co bude k obědu?“, občas ji
domácnosstřídá
kruciální dotaz „Co bude k večeři?“ a já
se potácím po domě s věčnou hrůzou, že když
si to neohlídám, rodina mě sní. Jsou jistě autoři,
kteří potřebují drama, aby mohli kvalitně tvořit.
Já bohužel potřebuju k práci ticho a klid. A tady
pořád někomu hlasitě kručí v břiše. I přesto
připravuju další knihu fejetonů a snad jednou
napíšu i druhý díl románu Můj bratr Albatros
a jiná rodinná zvěrstva.
Zuzana Hubeňáková (* 1980)
• pochází z Valašského Meziříčí, ale už dlouho
žije v Liberci
• začínala jako blogerka, v roce 2014 zvítězila
v prestižní soutěži Blogerka roku
• je autorkou knih Vstupte bez klepání, Postřehy
teplákové bohyně, Žena na tahu a románu Můj
bratr Albatros a jiná rodinná zvěrstva
• ve spolupráci s Dominikem Landsmanem
napsali Deníček moderního páru
• mezi její oblíbená témata patří domácnost,
děti, manžel a mezilidské vztahy
• má talent vidět humorné situace i tam, kde by
je jiný nehledal
Nejhezčí mezi
krávami
Zuzana Hubeňáková
279 Kč / Ikar
Již vyšlo
promotion — rozhovor
KVĚTNOVÉ KNIHY
Z NAKLADATELSTVÍ ŠULC – ŠVARC
POEZIE, POHÁDKY, HISTORICKÉ ROMÁNY
Namaluj, malíři, co je ti nejbližší,
co oči nevidí, co uši neslyší,
zázračné krajiny ukryté pod víčky,
kde zurčí prameny, kde hoří ohníčky,
prameny radosti, ohníčky naděje,
která mě opojí, která mě zahřeje.
Jiří Žáček
CO OČI NEVIDÍ
Druhé rozšířené vydání
NOVINKA
Vázáno, 160 stran, 330 Kč
Kniha ze všech období Žáčkovy básnické tvorby otevírá
cesty do hlubokého vesmíru, který se rozpíná v lidské
duši. Zde se odehrávají zázračné proměny všedního světa
a jeho splynutí s poezií. Krása a láska se potkávají s rozumem,
fantazie s myšlenkami a básnickou řečí
je vysloveno to, co oči nevidí.
Ludmila Vaňková
ČAS VONÍ DÁLKOU
ZEMĚ SVOBODNÝCH,
DOMOV SMĚLÝCH
Naprsquaw
NOVINKA
Vázáno, 496 stran, 499 Kč
Dvoudílný historický román z roku 1848, v němž se na pozadí bouřlivých událostí
v rakouské monarchii rozvíjí milostný příběh nadějné divadelní herečky Katinky
Krákorové a studenta Vojty Náprstka, kteří po nezdařené revoluci uprchnou na jedno
celé desetiletí do Ameriky. Je to kniha o přátelství, touze po svobodě a lásce, která
by se neměla naplnit jen poddanstvím ženy mužovi. Tak ji prožívá Katinka, která se
vedle Vojty stane pro Američany NAPRSQUAW.
POZVÁNKA PRO DĚTI DO KNIHY
VERŠOVANÝCH POHÁDEK
Jiří Žáček
HÁDANKY A LUŠTĚNINY
Ilustrace OLGA PTÁČKOVÁ
Až pojedeš na prázdniny,
nezapomeň luštěniny
Vázáno, 88 stran, 270 Kč
Jedna z nejoblíbenějších Žáčkových knih
je určena holkám a klukům, které baví
hádat, luštit a mají rádi legraci. Dětem
se líbí nejen barevné obrázky Olgy Ptáčkové
a velký počet rozmanitých rébusů a luštěnin,
ale také to, že hádanky jsou rýmované,
jsou vložené do vtipných říkadel, příběhů
s mnoha otázkami a dětských her, které
cvičí postřeh a bystří rozum.
NOVINKA
Tobě se ještě nechce spát?
Pojď, vydáme se do pohádky!
Víš přece, že já půjdu rád –
jen jestli projdu
kouzelnými vrátky.
Musíš mít kuráž, to mi věř!
Žijí tam čerti, skřítkové i draci,
princezny, obři, divá zvěř –
jedni jsou pro strach,
druzí pro legraci.
Jiří Žáček – Veronika Balcarová
NŮŠE PLNÁ
POHÁDEK
POSKLÁDANÝCH DO ŘÁDEK
Kniha nejlepších veršovaných pohádek
Vázáno, 140 stran, 349 Kč
Nová kniha lidových i jiných pohádek ve verších
okouzlí malé čtenáře nejen pohádkovými příběhy,
ale také jim ukáže, jak líbezná, důvěrná, vtipná
a krásná je jejich mateřština, jak umí zpívat.
Zázračnou moc pohádek a jejich kouzlo krásně
vystihla svými barevně poutavými ilustracemi
Veronika Balcarová.
NOVINKA
Dominika Boček – Petra Kamelandrová
MUCHLINKA
Dětský svět v moři překvapení
Vázáno, 144 stran, 299 Kč
Příběhy z Bublinkova o chobotničce
Muchlince a jejích kamarádech z mořského
světa potěší všechny zvídavé děti i jejich
rodiče. Inspirativní a motivační pohádky
jsou doplněné otázkami, které rodičům
pomohou začít povídání o smyslu přečteného
příběhu. Knihu doprovodila hravými
ilustracemi Denisa Pospíšilová.
https://www.facebook.com/sulcsvarc/
https://www.instagram.com/sulcsvarc/
ŠULC-ŠVARC
V knihách Františka R.
Krause se otevírají brány
zmizelé židovské Prahy
a mnohých neprávem
zapomenutých příběhů.
O svém otci a jeho knihách
pohovořil jeho syn
JUDr. Tomáš Kraus.
Tomáš Kraus: Pamatuju si,
jak táta psal na psacím stroji
V létě 2019 jste nabídl nakladatelství
Cattacan rukopisy svého otce
k novému vydání. Proč jste se pro
tento projekt rozhodl?
Nápad se rodil postupně. Nejprve jsem chtěl
vydat rukopisy, které čekaly celá desetiletí u mě
doma, aby mohly vyjít. Ve spolupráci se Stáňou
Findejsovou z Cattacanu jsme je digitalizovali
a k takto získaným povídkám jsme přidali další
texty, které vycházely v padesátých a šedesátých
letech v různých novinách a časopisech a znal
je pouze úzký okruh čtenářů. Soubor jsme pak
rozdělili na dva tematické okruhy – svět starého
židovského města pražského a příběhy s tematikou
holocaustu. Tak vznikla první úspěšná
publikace Povídky ze Svrabové čtvrti. Teď pokračujeme
autobiografickým souborem z doby
Terezína a Osvětimi, který vyšel těsně po válce
pod názvem A přiveď zpět naše roztroušené…,
ale neopustili jsme záměr vydat i další, neznámé
povídky. Takhle vznikla myšlenka postupně vydat
vše, tedy i další knihy, které za tátova života sice
vyšly, ale v okleštěné cenzurované podobě.
V jakém stavu byly původní rukopisy?
Byly na starém dřevnatém papíru. Pamatuju si,
jak je táta psal na svém psacím stroji značky
Continental. Nedávno si jeden kamarád vzpomněl,
jak se klapání stroje od rána do večera
ozývalo ve Starých Splavech, kam jsme jezdili
každý rok na prázdniny. Texty od té doby nikdo
nezpracoval, a tak mě napadlo, že by to teď
v době digitalizace mohlo jít.
Kolik knih by mělo v rámci tohoto
projektu vyjít a čeho všeho se budou
týkat?
Pokud bychom chtěli vydat opravdu vše, bylo
by to pět reedicí, jeden nevydaný román a asi
dalších pět povídkových souborů, včetně
fragmentu filmového námětu Tvář číslo 5,
který sice Barrandov použil, ale bez uznání
tátova autorství. Z už publikovaných knih je to
především román David bude žít, jenž vyšel po
komunistickém převratu v roce 1949, ale táta
ho psal dávno předtím a původně ho věnoval
Janu Masarykovi jakožto velkému podporovateli
sionistické myšlenky. Dobová cenzura
však zcela změnila závěr knihy, takže doufám,
že se mi podaří najít původní text s tátovým
zakončením.
Povídky ze Svrabové čtvrti popisují
svět a život zaniklého Josefova. Máme
dnes šanci se po oněch místech projít,
nebo jsou zcela ztracena?
Obávám se, že jsou ztracena. Alespoň v té
podobě, v jaké je táta popisuje. Můžeme se
samozřejmě projít po Maiselově ulici a okolí
a obdivovat krásu starých synagog, které jako
zázrakem přečkaly nacistické řádění, a měly tak
větší štěstí než většina těch, kteří se sem chodili
modlit. Ale už neuvidíme krámky a vývěsní štíty,
nepotkáme pány a dámy v honosných róbách
ani otrhané nuzáky či party ukřičených kluků.
Natož abychom strčili nos do nějaké té putyky
či dokonce vykřičeného podniku, kterých tu
bylo dost. Tomu učinila přítrž nejdříve asanace,
ale pak především holocaust. A léta komunismu
se podepsala i na současné podobě kdysi vyhlášené,
tzv. Páté čtvrti. V čase se tedy přenést
nemůžeme, ale bude určitě dobře, když si při
procházkách dnešním Starým Městem alespoň
uvědomíme, že jdeme místy, kde kvetl jedineč-
ný a neopakovatelný způsob života, genius loci
a fenomén, který ve světě neměl obdoby.
Vyprávěl vám tatínek své zážitky
z druhé světové války?
Ani ne, snažili se mě s mámou těch traumat ušetřit.
Byl jsem ostatně ještě dítě, táta umřel, když
mi bylo třináct. Ale i dítě pochytí různé věci,
třeba i z vyprávění dospělých, když se baví mezi
sebou či s přáteli. A tam se ta tragická témata
samozřejmě probírala dost často.
Jaké knihy baví vás osobně? Zajímáte
se rovněž o židovskou tematiku?
Mám dost široký záběr, dávám přednost literatuře
faktu, ale nepohrdnu ani dobrým historickým
románem. Knihy s židovskou tematikou tvoří
převážnou část mojí poměrně rozsáhlé knihovny.
Musím přiznat, že se knihy vrší i mimo pracovnu.
K tomu mám jakožto bývalý jazzový aktivista
a pracovník Supraphonu bohatou kolekci hudebních
nahrávek a hodně DVD s oblíbenými filmy.
Takže u nás už není moc místa na nové přírůstky.
Celý rozhovor si můžete přečíst na blogu Luxor
– www.luxor.cz/blog/
Spisovatel a novinář František R. Kraus byl
hrdým souputníkem takových literárních velikánů,
jakými byli Franz Kafka, Max Brod, Egon
Erwin Kisch či bratři Čapkové. Kraus čtenářům
ve svých knihách zjevuje svědectví o zmizelém
světě židovské Prahy či reportážním způsobem
vypráví o zážitcích z válečných let 1939–1945.
Přesto se o něm v učebnicích literatury nedočtete,
což hodlá nový projekt vydávání jeho knih
napravit.
promotion — rozhovor
A přiveď zpět
naše roztroušené
František R. Kraus
349 Kč / Cattacan
Již vyšlo
Sugestivní obraz
válečných let, z nějž mrazí
František R. Kraus je
zapomenutý český
spisovatel a novinář, jehož
v učebnicích nenajdete.
Nyní můžete pomoct
oživit jeho dílo díky nové
knížce A přiveď zpět naše
roztroušené.
Kniha A přiveď zpět naše roztroušené… je
druhou částí nově vydávaného souborného
díla českého spisovatele a novináře Františka
R. Krause. Tento pozapomenutý autor, jehož
rukopisy ležely mnoho desetiletí v domě jeho
syna Tomáše, se konečně dostávají na světlo
a především mezi čtenáře.
V loňském roce jste si jako první mohli
přečíst Povídky ze Svrabové čtvrti, tedy povídky
o zmizelém Josefově, tamním životě a obyvatelích.
Nová kniha A přiveď zpět naše roztroušené…
je jiná. Nejedná se o klasickou prózu ani povídky,
ale o osobní prožitky a pohledy Františka
R. Krause na období 2. světové války.
Ani v nejmenším se však nemusíte bát
popisné literatury faktu, autor vypráví poutavě,
s osobním zanícením a barvitě seznamuje
čtenáře s nejrůznějšími událostmi válečných let.
Svou literární i válečnou pouť začíná 15. března
1939, prvního dne okupace Čech, Moravy
a Slezska německými vojsky, a končí 6. květnem
1945. Zajímavostí je, že mimo přímých reportážních
zápisků (včetně jmen a osudů mnoha
jeho vězněných souputníků) pojímá své texty
také jako zamyšlení nad osudem Evropy i jeho
vlastního národa.
Z Prahy a počátků okupace se rychle přesouváme
do terezínského ghetta, které tou dobou
vlastně teprve vzniká, a právě F. R. Kraus byl jedním
z těch, kteří jej stavěli. Kniha nastavuje sugestivní
obraz města, jehož život musel ustoupit
zvráceným vyšším cílům, města, které se stalo
skladištěm a překladištěm „nepotřebných“ občanů
naší země, smutným obrazem fanatismu.
Když si příběhy přečtete a pak vyrazíte přímo
do Terezína, zjistíte, že vám naskakují Krausova
slova a běhá mráz po zádech. Jenže Terezínem
autorova cesta zdaleka nekončí, v drásavém
vyprávění pokračuje svou účastí na „úklidu“
Lidic a přesunem do Osvětimi. Jak to s autorem
dopadlo, už se ale musíte dočíst sami.
Tímto souborem předkládá Kraus celistvé
svědectví doby holocaustu. Je neuvěřitelné
a obdivuhodné, že člověk, který všechny válečné
hrůzy prožil a přežil, se s nimi dokázal svěřit
papíru (a čtenářům) tak věcně a nezaujatě.
Zvládl se určitým způsobem odpoutat a zůstat
stále zpravodajem dění. Díky této knize máme
možnost podívat se na válečnou vřavu zcela
novým a neotřelým způsobem. A také přináší
naději, že se nezapomene na mnoho těch,
kteří neměli takové štěstí, aby přežili. Novinka
A přiveď zpět naše roztroušené… najde čestné
místo v knihovnách všech, kteří se o toto téma
a dobu zajímají.
Vyprávění je, stejně jako v případě Povídek
ze Svrabové čtvrti, krásně doplněno ilustracemi
malíře Ivana Bukovského, jenž je synem Krausova
kamaráda.
Helena Herynková
promotion — recenze
Na cestě
feminismu
Neohrožené bojovnice za základní
práva žen, nenávidějící celé mužské
pokolení, se v průběhu mnoha
desetiletí proměnily. A ještě možná
překvapivě promění. V koho?
autorka Světlana Hanušová
První bojovnice
Rok 1866. Atmosféra v konzervativní viktoriánské Anglii
nepřála přílišným výstřelkům ani nárokům ženského pohlaví.
Ženy neměly právo volit, žalovat ani vlastnit majetek. U žen
z vyšších vrstev panoval ideál cudnosti a čistoty – i proto jim
nebylo dovoleno špinit se prací, která by jim zajistila vlastní
zázemí či společenskou svobodu. Reprezentovaly manžela
nebo rodinu. Ty odvážnější, které si zvolily těžší profesní
cestu, se setkávaly s diskriminací jak ve společnosti, tak v zaměstnání.
Pracovaly jen ženy nižších vrstev – a to zase pořádně
tvrdě. A tak se našly odvážlivkyně, které se rozhodly jít
do boje. Přes patnáct set jich tehdy podepsalo petici, kterou
předložily britskému parlamentu. Požadovala, aby bylo zavedeno
plné hlasovací právo pro ženy. A mužským pokolením
byla ignorována. Na to houževnaté aktivistky odpověděly
založením Národního spolku pro hlasovací právo (National
Society for Women’s Suffrage), odtud pochází i známý výraz
sufražetky. Ty až do konce předminulého století posílaly vytrvale
do parlamentu petice žádající volební práva i pro ženy,
současně probíhaly převážně ve Spojených státech a ve Velké
Británii četné pochody a pouliční demonstrace, mýtinky
a přednášky. Docházelo i k atentátům – mnohé sufražetky
byly vyškolené v bojových uměních. Hlavními požadavky
první vlny feminismu bylo především zakotvení základních
politických, občanských a lidských práv pro ženy v zákonech.
Jednalo se hlavně o právo volební a o rovný přístup ke vzdělání.
Boj dnes tak často vysmívaných sufražetek, „modrých
punčoch“ však nebyl marný.
Zhruba v první polovině dvacátého století byla první vlna
feminismu víceméně naplněna. Volební právo pro ženy bylo
dosaženo ve většině evropských zemí, v Československu se
tak stalo roku 1920. V některých státech to bylo až později
(i v zemi s vysokou životní úrovní, jako je Švýcarsko, se tak
stalo až v roce 1971, v Saúdské Arábii, teprve v roce 2011).
V Čechách se během první feministické vlny prosazovalo
hnutí za politická a občanská práva žen a tehdejší feministky,
ale i feministé byli zapojeni i do mezinárodních sítí.
Mezi významné osobnosti patří Rettigová, Němcová, Světlá,
Podlipská, Krásnohorská, ale také T. G. Masaryk, který byl
ovlivněn myšlenkami feministického myslitele J. S. Milla,
a hlavně své ženy Charlotty. Během druhé světové války
mnoho feministek obrátilo pozornost na boj proti fašismu.
Další bojovnice
Feministická hnutí se po válce dostávají do popředí zase až
v šedesátých letech. Základních práv už bylo sice dosaženo,
ale ženy jaksi cítily, že to ještě zdaleka není ono. Feminismus
byl v této době dost propojen s bojem za lidská práva a se
studentským hnutím. Mnohé ženy se účastnily tehdejších
politických aktivit, ale často zjišťovaly, že je jejich mužští
kolegové i zde udržují v tradiční podřízené pozici. Začaly
pociťovat, že sice mohou vystudovat téměř jakoukoli školu,
ale poté se již hůř kvalifikovaně a rovnoprávně s muži uplatňují.
Mnohdy máme přesně toto období spojené s jistým
radikálním extremismem feministických skupin, nenávistí
vůči celému mužskému pokolení nebo pálením podprsenek.
Jak to bylo?
Zřejmě nejvlivnější protestní akce feministek v dějinách se
konala roku 1968 na soutěži krásy Miss Amerika v Atlantic
City ve státě New Jersey. Skupinka demonstrantek obsadila
pódium s provo kativními slogany typu „Posuzujme se jako
lidi“ a „Ženy nejsou maso“. Na pódium dokonce přivedly
živou ovci, kterou korunovaly Miss Amerika, načež vhodily
své boty na podpatcích, podprsenky, natáčky a pinzety do
autorka: Laura Crowe; ilustrace: Yang Liu Design/Taschen
Page — 64
publicistika
popelnice svobody. Podprsenky však nehořely. Aktivistky to
prý původně v úmyslu měly, ale policie je upozornila, že by to
na dřevě ném pódiu bylo poněkud riskantní. Mýtus o pálení
podprsenek pak vznikl na základě článku mladé reportérky
listu New York Post Lindsay Van Gelderové, která v roce
roce 1992 v rozhovoru pro časopis Ms. uved la: „Hned na začátku
článku jsem zmínila, že demon strantky měly v úmyslu
spálit své podprsenky, pod vazky a další předměty v popelnici
svobody. Redaktor, který psal titulek, to trochu nadsadil
a nazval je ‚spalovačky podprsenek‘. A ukázkový novodobý
mýtus byl na světě.“
Kam jsme došli
Zatímco cíle první vlny byly jasné, druhá vlna je podle některých
zdaleka nenaplnila, takže ještě neskončila. Jiní tvrdí,
že již začala třetí vlna. Novodobý feminismus se roztříštil do
mnoha směrů a proudů. Existuje široká škála feministických
názorů a hnutí – od punkerek, za kterou se považuje známá
britská novinářka a spisovatelka Caitlin Moranová, autorka
bestselleru Jak být ženou, kde se pokusila vtipně definovat
Než radikální boj vznášejí
otázky, které se týkají
celkového postavení žen
ve společnosti...
moderní feministku i feministu, přes punkovou kapelu Pussy
Riot až po odvážné ženy, které bojují proti reálnému a tolik
rozšířenému násilí a útlaku žen, jak je praktikován například
v islámských zemích. Umíte si jistě pod vlivem současných
událostí představit, že jejich aktivity a volání po reformě
muslimského světa pro ně znamená ohrožení na životě.
Velké množství žen se dnes považuje za feministky, a to aniž
by někde bojovaly či demonstrovaly, zavrhovaly city anebo
odkládaly sukně a stříhaly se na ježka. Jsou feministkami spíš
svými postoji, a tím, jak žijí. Podobné postoje často zaujímají
i muži, které lze označit za feministy. Takové ženy a muži spíš
než radikální boj vznášejí otázky, které se týkají celkového
postavení žen ve společnosti. A těch otázek a polemik je
aktuálních stále ještě dost.
Na co se dnes feministky a feministé ptají?
Mnozí mají za to, že kluci jsou odmalička ve výhodě, protože
jsou na základě tradičního pojímání genderových rolí vychováváni
k dravosti, zatímco holčičky spíš k poslušnosti – což
jim v budoucnu komplikuje boj o pracovní pozice ve stále
ještě hodně maskulinním světě. Většina „rozumných“ feministických
hnutí usiluje, aby děti, které se vymykají tradiční
představě mužského a ženského chování, své přednosti kvůli
předsudkům společnosti nezahazovaly, ale rozvíjely. Aby
chlapečka, který má vlohy stát se dobrým kadeřníkem, nikdo
od takového snu neodrazoval. Aby se dívka mohla stát političkou
a nikdo ji neposílal k plotně, kde ji to netěší. Polemik
je jistě víc. Zatímco konzervativněji a tradičněji smýšlející
lidé budou vznášet argumenty, že feminismus oslabuje rodinu,
protože žena na ni pak nemá čas, feministky a feministé
budou apelovat, aby se v rodinách, kde má žena svou kariéru,
rozdělila práce rovnoměrně dynamičtěji mezi obě pohlaví,
publicistika
Page — 65
podle reálné situace. Moderní umírněný feminismus už
nesvaluje vinu na muže, ale snaží se konstruktivně kritizovat
současný stav.
Po letech boje za práva žen je zajímavé pozorovat, co jsme
jako ženy svým úsilím získaly a co ztratily. Vydobyly jsme si
jistě rovnost podle zákona a během druhé feministické vlny
i široké možnosti seberealizace, než je péče o domácnost
a děti. Ženy mají dnes hodně svobody v rozhodování, co
se životem, nikdo ji nenutí rodit děti, ale může místo toho
malovat obrazy, cestovat, být lékařkou nebo profesorkou na
univerzitě. Málokdo se už dnes pozastaví nad vědkyněmi, top
manažerkami, ale i nad ženami, které pracují na plný úvazek
a děti nechávají v jeslích, s chůvou nebo u babičky. Některé
se ale právě na základě stejné svobody rozhodly pro tradiční
cestu rodiny a péče o domácnost, protože to vyhovuje jejich
povaze. Jiné nacházejí rozumný kompromis, nebo mají to
štěstí, že jim zaměstnavatel umožní pracovat i s dítětem,
nebo jsou na volné noze a čas dělí mezi práci a dítě. Zároveň
pozorujeme, že nám přibývá angažovaných otců na mateřské,
nebo těch, kteří v rodině vykonávají nemalé procento takzvaných
tradičně ženských prací. Svoboda realizovat se podle
našich představ ale občas přináší i jistá úskalí. Podívejme se
na chvíli do Francie.
připadala v úvahu. Pak se v ní chvíli mlely dva póly. Rozum
emancipované ženy, který jí velel, že má odpovědné místo a že
práce musí mít přednost. A pak cit. Intuice. Žena, maminka,
která prostě potřebovala být s dítětem. Ženský instinkt nakonec
zvítězil. Bylo vidět, jak se jí vnitřně ulevilo. A na tiskovce
jsme samozřejmě vůbec nikomu nechyběly…
Tento zdánlivě banální příběh, který by se mohl stát v různých
obměnách leckteré evropské ženě, mě stále nutí přemýšlet,
kde je pro ženy hranice, jak nakládat s otázkou kariéra
versus dítě. Jsou dnešní ženy ve své nezávislosti opravdu
šťastné? Leckdy je žití s kariérou a rodinou zároveň dost
drsné. A jak se to, že dítě netráví čas s mámou, ukáže v jeho
vztazích a povaze do budoucna? A je relevantní věta: „S dítětem
sice celý den kvůli kariéře nejsem, ale ta hodina, když
přijdu z práce, ta je pak opravdu soustředěná jen na ně.“ Je
v pořádku, když vědkyně, která dostane na svou práci grant,
peníze využije na celodenní hlídání svého tříměsíčního syna?
Mateřství kvůli pracovním možnostem často posouváme
na později, ale později už to nemusí klapnout. Psychosomatická
gynekoložka MUDr. Helena Máslová je přesvědčená, že
tak naši plodnost ohrožujeme. Nejplodnější roky propracujeme
na hormonální antikoncepci a na děti v životním plánu
místo nezbývá. Kam vůbec naše ženství míří?
Taková normální Pařížanka
Amelii, shodou okolností z Montmartru, jsem před nedávnem
potkala na pracovní cestě do Francie. Sympatická,
jednačtyřicetiletá, v očích běžného veřejného mínění úspěšná
žena. Má na starost marketing jedné z předních francouzských
lékárenských kosmetických značek. Žije v krásném
bytě, má nejedny půvabné šatičky Chanel a manžela vydělávajícího
o něco méně než ona. Před rokem se jim narodila
po umělém oplodnění dcera. „Když jsme se před třemi lety
poznali, už to nešlo přirozenou cestou,“ svěřila se mi bez
velkých emocí Amelie. Předtím děti mít prý nechtěla, neměla
čas na pořádný vztah, zcela ji naplňovala práce od nevidím
do nevidím. Manžel pracuje podobně intenzivně, a tak
zaměstnávají na plný úvazek dvě chůvy, kterým platí 1700
eur za měsíc. Amelie svou roční dcerku (od jejích dvou a půl
měsíce, kdy se vrátila do pracovního procesu) ve všední dny
vidí ráno, kdy ještě spinká, a pokud se domů dostane před
osmou večer, stihne ji uložit do postýlky. Víkendy a dovolené
tráví rodinně. Jako mezinárodní novinářku mě měla na
starost. Kolem deváté večer jsme jely po perném pracovním
dni taxíkem na tiskovku spojenou s večírkem – a ona pořád
hlídala svůj mobil a byla celá nesvá. Ptala jsem se, jestli ji
něco trápí. Odpověděla, že její chůva a dcerka jsou právě na
očkování a že dcerka tam pláče, protože je pravděpodobně
už ospalá. Pak v rozpacích dodala, že dcerka nepláče, ale řve.
Zděsila jsem se upřímně: „V devět večer na očkování, to je
tu normální?“ Prý ano. Ptala jsem se dál: „A to je tam bez
tebe? Ospalá? Roční dítě? Tak žádná prezentace, obejdeme
se bez večírku. Vše podstatné vyčtu zítra z tiskových zpráv!
Jeď za ní. Nikdo nemusí nic vědět!“ Sama jsem matka malé
dcery. Nejdřív nemohla uvěřit, že by taková varianta vůbec
Po letech boje za práva
žen je zajímavé pozorovat,
co jsme svým úsilím získaly
a co ztratily.
Sci-fi nesci-fi?
Jestli vás role dnešní ženy, ale i pokolení žen, které tu budou
po nás, tedy naše dcery a jejich dcery, zajímá a ještě jste
nepřečetla knížku Podvolení francouzského spisovatele
autorka: Světlana Hanušová; ilustrace: Gettyimages.com
Page — 66
publicistika
Michela Houellebecqa, určitě si ji sežeňte. Příběh-nepříběh
jistého stárnoucího univerzitního profesora, starého
mládence, vás zavede do Paříže v roce 2017, do Paříže, která je
zároveň současná, ale i budoucí. Strana umírněných muslimů
v čele s charismatickým vůdcem, který má daleko ke stylu
krvavých radikálů a který hlásá mírnost a respekt k ostatním
náboženstvím, získává díky svým silným, ale nenápadným
manipulacím nasedajícím na současnou bezútěšnou situaci
(nemáme víru, ale ani tradici, pohrdáme rodinou, péči o potomky
přebírá stát) na společenské síle. Jsme svědky toho, jak
se Francie pomalu, ale jistě stává zemí převážně muslimskou.
Islám je receptem na všechny bolesti světa, vyznívá z příběhu.
Muslimskými se postupně stávají přední pařížské univerzity,
sociální systém i mnozí vlivní profesoři a politici. Co se ještě
donedávna zdálo jako nereálná utopie, se stává realitou.
Ženy se vracejí do domácnosti a k dětem, nevyčerpávají se
v zaměstnání. Stát už nemusí zajišťovat školky a jesle, uvolněná
pracovní místa zastanou muži, kteří se těší právu mít
víc manželek. Legalizuje se tak dnešní situace stárnoucích
párů, kdy muž opouští manželku a děti s mladší milenkou.
Polygamie posvěcená státem. Ženy nemají nic jiného na práci
než být krásné, svěží a pečovat o rodinný krb. Starší manželky
umějí vařit, mladší mají zase krásné tělo a jsou plodné.
Co na to v knize ženy? Bojují? Demonstrují? Nikoli. V zásadě
se jim ulevilo. Protože je pro ně čest být tu pro muže,
který se o ně stará. Je pro ně čest, že si je vyvolil za manželky.
Nechodí domů z práce utahané, aby pak skočily do tepláků
a mikiny a nastoupily druhou směnu v domácnosti a v plnění
manželských povinností, které jsou ostatně stejně oboustranně
vyčpělé. Je to naopak: Ženy své půvaby nachystají pro
toho, kdo si je vyvolil za manželku. Jen doma odkládají hábity
a burky, které přes den halí celé jejich tělo a tvář – a promění
se v pestrobarevné duhové motýly v prádélku La Perla. Jen
pro manželovy oči. Podivná představa? Houellebecqova kniha
Podvolení vzbudila rozporuplné reakce. A trochu absurdní
souvislost knize přineslo i to, že vyšla ve stejný den, kdy se
odehrál útok na redakci Charlie Hebdo. Přímá spojitost
vyloučena. P
Muži a feminismus:
Jak si představujete
feministku?
Jaké panují mezi muži
stereotyoy o feminismu?
Jsou spíše feministy,
nebo si představují ženu
feministku v negativní či
směšné konotaci „modrých
punčoch“?
Miroslav Balaštík,
šéfredaktor časopisu
a nakladatelství Host.
„Představím si bojovnici, a to
bojovnici v dobrém slova smyslu.
Tedy ženu, která bojuje za to, aby
se společenské příležitosti mužů
a žen vyrovnávaly, což mimochodem
myslím, že vyrovnané pořád
ještě nejsou. Bojuje rozumně,
nezachází do krajností – například
nenutí muže, aby si sedali při malé
potřebě na prkýnko…“
Sanjiv Suri, majitel
restaurací Zátiší Group
„Představím si ženu, která se pozitivním
způsobem myšlení snaží
vylepšit životy ostatních žen a je si
plně vědomá svých práv.“
Dan Bárta, hudebník
„Vzhledem k tomu, že slovo
feministka má už dlouho spíš
negativní konotaci, představím si
nějakou ohnivou bojovnici za práva
žen. Vím, že je to trochu scestné,
uvažovat takhle obecně, ale takový
je asi život…“
Ivan Adamovič, editor
časopisu Maxim
„Feministka je podle mě osoba,
která nechce automaticky
přejímat společensky přijatelná
klišé o rozdílech mezi pohlavími.
Naopak je zkoumá bez předsudků
a pomáhá tyto předsudky svým
postojem bourat. Na tuto cestu se
může vydat buď z osobních, nebo
intelektuálních pohnutek, často
jde o kombinaci obojího.“
Michal Froněk, zakladatel
architektonického
a designového studia Olgoj
Chorchoj
„Jsem pozitivní člověk. Když se
řekne feministka, vybaví se mi
usměvavá a sebevědomá žena, která
hájí v mužském světě (ve kterém
se já jako architekt a designér
většinou pohybuji) práva žen a vytváří
jim tam určitý prostor, což je
podle mě pozitivní role. Bláznivých
extremistek si nevšímám.“
Milan Cais, hudebník
„První mě napadne ambiciózní
umělkyně, spíš s krátkými vlasy,
ostřeji řezanými rysy v obličeji
s pronikavým pohledem, která ví,
co chce, a jde si za tím..., někdy
i přes mrtvoly. Pod tvrdou slupkou
je citlivá ženská dušička, která se
ovšem ukáže tak jednou za život.“
Jan Bejšovec, galerista
sběratel umění,
spolumajitel baru Bokovka
„Feministka? Představím si ošklivou,
nakrátko okudlanou ženu
v černém. Přehnaně neženskou.
Přesně ten typ, kterému když
chcete otevřít dveře, tak se urazí, že
to zvládne sama.“
Petr Čadek,
choreograf a tanečník
„Nepředstavím si nic strašného,
ba naopak – feministka je podle mě
silná odvážná žena a tvůrčí silná
osobnost.“
Jakub Knězů, manažer
občansky prospěšných
podniků Etincelle
a Strartujeme
„Představím si sofistikovanou,
informovanou a angažovanou
ženu. Nemám k tomu špatnou
konotaci...“
Jakub Kohák, herec, režisér
Feministka? To je paní s velkou
taškou, ve které má koupený moc
pěkný věcičky. Dá se nejlépe potkat
v noci, v nějakém luxusním baru.
Možná jsem si to ale spletl se zlatokopkou
– ono to ale vyjde nakonec
nastejno…“
publicistika
Page — 67
Očima
ženy
Natasha Wright kritizuje
zastoupení žen prostřednictvím
zkoumání
ženské podoby.
Feminismus vyvolává
nejen slovní diskuse.
Umělkyně vyjadřují
svůj postoj k situaci žen
svými výtvarnými díly
a na emoce bohatými
performancemi.
Kdyby neexistuje. Přesto si zkuste představit, že by se lidé
a společnost už v pradávných dobách ukotvili genderově
tak, aby si byli muži a ženy rovni (všímáte si – i čeština jako
taková dává v případě shody několikanásobného podmětu
s přísudkem přednost mužského rodu životnému, podle
něhož se pak řídí psaní i/y). Jistě, ta rovnost by nespočívala
v rozdělení lovu mezi muže a ženy stylem dva dny
ty, dva dny já. Byla by to rovnost v možnostech podílet
se i na něčem jiném než na udržování ohně (pro ženu)
a na lovu (pro muže). Vždyť jistě i tehdy se našla ta, která
byla mrštná a v lovu velmi zručná, a ten, který měl blízko
k tlupě a dětem (pokud tedy přežil některý z povinných
lovů). Nuže, kdyby nám byla rovnost dána v genech už
v dobách prapředků, pravděpodobně by ani žádné ženské
a později feministické hnutí nevzniklo. Ony se totiž takové
věci, jako jsou volební právo, právo na vzdělání nebo rovné
příležitosti v soukromí i v kariéře, jeví jako přirozené. Jako
něco, o čem by se nemělo pochybovat. Jako něco, co by přece
mělo být normální. Mělo by být, ale není. Viděno optikou
postavení ženy v muslimských zemích, máme se my ženy ze
srdce Evropy skvěle. Jenže rozdíly tu stále jsou. A vyplývají
z předsudků a z nadvlády mužů táhnoucí se celou historií.
Za ženská práva se musí bojovat. Beze zbraní. Slovy.
I uměleckými díly. Leckdy formou dost provokativní.
Pravděpodobně nejsilnější byl tento proud v šedesátých
letech minulého století a jeho hlavní myšlenkou bylo: „Ženy
Natasha Wright,
Unfocused
Ana Mendieta,
The Haunting
Traces
autorka: Pavlína Saudková; foto: archiv galerií
Page — 68
publicistika
si zaslouží stejná práva jako muži.“ A nárok to byl relevantní...
A zdá se, že je nyní třeba se zase velmi nahlas ozývat – už
vzhledem k šovinisticko-misogynní rétorice bývalého amerického
prezidenta Donalda Trumpa.
Vychází-li umění z nitra,
tak mezi mužskou a ženskou
tvorbou musí být rozdíl.
Feministické umění
„Feministické umění se nevyznačuje vlastní „feministickou
estetikou“, ale vychází z vědomí vlastního kritického poslání.
Jde tedy o soubor politicky zaměřených konceptuálních
strategií spíše než o formální postupy. Právě díky této konceptuálnosti
může být rozdíl mezi uměním feministickým
a nefeministickým někdy dost subtilní,“ píše se v definici
na webové stránce Artlist.cz. Pokud se vrátíme o padesát let
zpátky, je skutečně logické, že se v rámci druhé vlny feministického
hnutí začaly ledy hýbat i v oblasti umění. Do té doby
totiž byly ženy v umění zobrazovány hlavně jako objekty
autorů mužů. Jako ideální představy, sexualizované objekty
touhy, bez identity. Naopak ženy jako tvůrkyně nebyly až
na výjimky přijaty do ryze mužských uměleckých spolků
– a důvod byl paradoxní: Byla jím právě jejich pokřivená
reprezentace v uměleckých dílech. Feministické hnutí v umění
mělo konfrontovat podřadné postavení žen. Je možné ho
vnímat jednoduše jako umění, které je tvořené výhradně
ženami, nebo jako umění obsahující antimužské postoje.
„Myslím, že důležité je brát v potaz právě myšlenku toho,
že tvorba umění je ovlivněná genderem a není na tom zhola
nic špatného. Pokud umění vychází z niterných pohnutek,
tak mezi mužskou a ženskou tvorbou musí být rozdíl. Tyto
rozdílnosti nesmějí být opomíjeny a musí na ně reagovat také
kritika,“ píše Markéta Nevlídová z Medkultu a pokračuje:
„Z praktického hlediska bylo cílem umožnit ženám vystavovat
svoje díla, zřídit kurzy umění pro ženy, ustanovit řadu
uměleckých organizací. Za tímto účelem byla vytvořena řada
organizací například Women Artists in Revolution (WAR)
a AIR Gallery, které se zaměřovaly čistě na ženskou tvorbu.
Tyto skupiny potom vytvářely tlak na významné instituce
(např. MoMa či Whitney Museum of American Art), aby
zvyšovaly podíl děl ve sbírkách od umělkyň. Stejně tak se
zvyšoval počet ženských výstav.“ V roce 1971 publikovala
Linda Nochlin provokativní esej s názvem Proč nejsou žádné
významné umělkyně? Kriticky tu zkoumá, proč nám dělá
zásadní problém vyjmenovat alespoň tři tvůrkyně. Nochlin
se přiklání k činnosti feministek, ale říká, že je třeba připojit
k jejich snahám ještě historickou analýzu a podložit tím
argumenty proti zavedeným představám. Bohužel na otázku
se dá jednoduše odpovědět „Protože prostě žádné neexistují.“
Je snadné rychle něco odsoudit a neptat se dál. Linda
Nochlin upozorňuje, že první rozdíl přichází už s možností
vzdělání – základem výuky totiž bývala kresba podle živého
modelu, což bylo pro ženy tabu až do konce devatenáctého
století. Navíc žena, která chtěla prorazit na umělecké scéně,
se musela odpoutat od tradičních zavedených společenských
vzorců. Řada žen to v minulosti řešila tím, že přijala různé
mužské atributy.
V první polovině sedmdesátých let se ve Spojených státech
objevila tendence označovaná jako „vaginální ikonografie“,
vycházející z ženské fyziognomie se zvláštním přihlédnutím
k ženským pohlavním orgánům. Tento směr rozvíjely
především Miriam Shapiro a Judy Chicago v rámci svého
Feministického uměleckého programu. Nejvýraznější je dílo
Dinner Party vytvořené právě pod vedením Judy Chicago,
které se stalo oslavou a poctou osobnostem slavných žen,
symbolizovaných talíři s vaginálním tvaroslovím, prostřenými
kolem trojúhelníkové hodovní tabule. Podobným směrem
se později ubíraly také Carolee Schneemann, Hannah Wilke,
Lynda Benglis, Marina Abramović či Ana Mendieta.
Protipólem k „vaginální ikonografii“ byla tvorba umělkyň
inspirovaných teorií pohledu (gaze), psychoanalýzou a myš-
Hannah Wilke
a její projekt S.O.S.
Umělkyni se přezdívá
performerka
nedokonalých životů
bez tajemství.
publicistika
Page — 69
Marina Abramović už
čtyřicet let zkoumá
oblast performativního
umění a používá
vlastní tělo jako nositele
vlastních uměleckých
sdělení.
vlevo: Arrow; vpravo:
The Artist is Present
lenkovými postupy filozofické dekonstrukce. Mezi nejznámější
patří britská umělkyně Mary Kelly a teoretička filmu
a nezávislá režisérka Laura Mulvey. První z nich vytvořila
rozsáhlou kolekci objektů zachycující vývoj svého dítěte
od kojeneckého věku nazvanou Post Partum Document,
zatímco druhá formulovala v polovině sedmdesátých let
velmi vlivnou analýzu mužského pohledu. V tomto případě
nešlo o přímé zobrazení ženského těla, které bylo považováno
za nenávratně přivlastněné toužebným pohledům mužského
diváka, ale o snahu narušit tuto mužskou vizuální slast
prostřednictvím konceptuálních postupů.
Bojovnice za umělkyně
Lucy R. Lippard se narodila v roce 1937 v New Yorku, nyní
žije v Novém Mexiku. Je uznávaná spisovatelka, umělecká
kritička a kurátorka mnoha výstav, průkopnice feministického
umění, která dodávala kuráž dalších ženám. K feminismu
se dostala v souvislosti s politickým hnutím proti válce ve Vietnamu.
Pomáhala založit Art Workers Coalition, skupinu,
která se snažila provést změny v umění, včetně restrukturalizace
politiky v muzeu Moderního umění. Uvědomovala si, že
spousta žen začíná svou kariéru umělkyň mnohem později.
Je totiž mnohem jednodušší vytvořit výstavu již starších autorek,
jejichž díla ještě nikdy nebyla vystavena. U mužských
autorů už se těžko hledají neznámí autoři, protože se jim daří
prosadit se už na začátku kariéry. Byla v šoku, když zjistila,
kolik žen se nachází v umění na druhé koleji – myslela tím
ženy na pozici kurátorek, kritiček či historiček umění. „Předpokládá
se, že žena má své místo v kuchyni a má se starat
o domácnost, a ne o barvy na plátně,“ uvedla v roce 1976 Lucy
R. Lippard svou cestu k feminismu v knize Feminist Essays
on Women’s Art. Není však zvláštní, že totéž vlastně platí
i dnes? Čtyřicet let poté, co to napsala? A její slova potvrzuje
i taková česká maličkost, jako je věková hranice pětatřiceti
let v případě Cen Jindřicha Chalupeckého pro mladé umělce.
Pokud má však žena děti, tak je na určitou dobu mimo toto
produktivní období.
Takže kariéra, nebo rodina?
Přijetí feministického hnutí a děl poukazujících na ženská
práva bylo i v tak svobodné zemi, jakou jsou Spojené státy,
velmi pozvolné. Společnost často reagovala na feministickou
tvorbu pohoršeně, protože narušovala zavedené stereotypy
a autorky zobrazovaly explicitně mimo jiné ženská těla
a ženské pohlavní orgány. Umění bylo pro ženy i politickým
aktem, protože poukazovaly na společenské problémy jako
Page — 70
znásilnění, nerovnoprávnost žen či vykořisťování. Lippard
k tomu uváděla: „Existuje propastný rozdíl mezi mužským
použitím ženy pro sexuální vzrušení a ženské zpracování
pro odhalení této urážky a nevěřím, že by tato propast byla
překročena.“ V rozhovoru z roku 2007 se pak stále svěřuje se
svou potřebou pomáhat ženskému umění a zviditelňovat ho
v co nejširším okruhu. Zmiňuje také hranice, které její snahy
brzdily. Umělecké časopisy nepřijímaly medailonky o ženských
autorkách. V osmdesátých letech se jim nepodařilo
prosadit žádné výrazné ženské výstavy v Newyorském muzeu,
takže se nemohla připomenout problematika feminismu
ve větší míře. Tento odmítavý přístup ji vlastně i odradil
od kurátorské práce a začala se věnovat více politice. O to
větší radost měla před deseti lety z putovní výstavy Global
Feminism a Wack! Art and the Feminist Revolution. „Konečně
nastal správný čas,“ radovala se.
Ženské umění
Pokud se samy umělkyně vyjadřují o své tvorbě, velmi často
zdůrazňují důležitost intuice, která je vede, empatii nejen při
výběru témat, ale při vzniku díla jako takového. Jistě rozdíly
mezi ženskou a mužskou tvorbou existují, ale není kámen
úrazu právě v tomto rozdělování na jednu a druhou. Tvorba je
prostě tvorba. A pokud už na ono rozdělení přistoupíme, jak si
ženskou tvorbu vlastně definujeme? Jde o tvorbu žen, o tvorbu
pro ženy, o angažovanost reflektující postavení žen ve společnosti?
A jaké místo mají v ženské tvorbě muži? Můžeme vedle
sebe postavit romantizující tvorbu a explicitně feministická
díla. A proč by se mělo umění samo o sobě řídit nějakým
pohlavím, obzvlášť když nikdo nemluví o tvorbě mužů jako
o mužském umění! Některé české autorky včetně Veroniky
Bromové pak vzpomínají na začátek devadesátých let minulého
století jako na období radosti z tvoření, aniž zmiňují
jakékoli feministické konotace. Ony prý vůbec neřešily, jestli
jsou, nebo nejsou feministky. Řešili to jen ostatní... P
Je rozdíl mezi mužským
použitím ženy pro sexuální
vzrušení a ženské pro
odhalení této urážky.
publicistika
foto: Zuzana Schedová
Už to nejsou
jen obrázky
V minulých týdnech jsme se vydali na
novou platformu, do nového typu povídání
si o knihách. Spustili jsme totiž vlastní
podcast! Buďte u toho s námi!
Pokud čtete náš magazín pravidelně a sem tam
zakopnete zrovna o tuto rubriku, jistě už dobře
víte, že Luxor je na sítích. A je tam tuze rád.
Denně se na Facebooku i na Instagramu bavíme
o knižních novinkách, snažíme se čtenáře
inspirovat a být jim pomocnou rukou při výběru
vhodného čtení. Sdílet knížky nás zkrátka baví
a baví nás i vaše zpětná vazba. Děkujeme za ni!
Vedle tohoto primárně „obrázkového“
sdílení čtení jsme se teď pustili na novou platformu.
Začali jsme o knihách natáčet podcasty.
Najdete nás na všech populárních podcastových
platformách, třeba na Spotify, a to vždy
pod názvem Knihkupectví LUXOR. Podcastem
provází dvojice našich markeťaček – Lucie
a Ivana – a aktuálně si můžete pustit dva typy
pořadů.
V tom prvním, který má venku už několik
dílů, si můžete poslechnout pravidelnou inspiraci
na knižní novinky, o kterých Ivanka s Lucií
diskutují. Výběr titulů je do značné míry dán
jejich preferencemi a čtenářskou chutí, tak vyzkoušejte,
zda se s nimi takzvaně „matchnete“.
A pokud fandíte audioknihám, rovněž vás zveme
k poslechu, neboť o nich je řeč velmi často
a dostanete na ně tip snad v každé epizodě.
Ve druhém typu pořadu si Ivana zve hosty
a hostky – jsou jimi spisovatelé a spisovatelky.
Aktuálně si tak můžete poslechnout rozhovor
třeba s Emou Labudovou, Adamem Gebrianem
nebo Alenou Mornštajnovou – samozřejmě
o její horké novince Listopád.
Jak jste na tom s podcasty vy? A co ty knižní –
posloucháte? Dejte nám vědět na našich sítích
a děkujeme, že jste na nich s námi!
promotion
#knihkupectvi_luxor
foto: Lee Shulman/Taschen
Ona & on: Jdou
stejnou cestou?
Boj za rovná práva žen
a mužů zaznamenalo
mnoho spisovatelů. Nic
není jen černé nebo bílé.
téma v knihách Page — 73
1 Tři guineje, Vlastní pokoj V eseji Tři guineje (1938) se Virginia
Woolfová myšlenkově vyrovnává s hrozbou války a s otázkou, jak se
má v dané situaci zachovat žena. Vlastní pokoj je pak text přednášek
pronesených roku 1928 na dvou anglických dívčích vysokých
školách. Otázka vztahu žen a literatury se stala Woolfové příležitostí
k zamyšlení, ve kterém využívala žánry literární analýzy, společenské
kritiky, vyprávění a meditace a spojila vážnost s úsměvným
nadhledem. 2 Jak být ženou Nikdy v minulosti nebylo lepší být
ženou. Zbývá ale položit pár otázek... Proč se od žen očekává, že
budou chodit na brazilskou depilaci? Je pravda, že muži ženy ve
skrytu nenávidí? A proč se žen všichni ptají, kdy už budou mít dítě?
Caitlin Moranová zodpovídá tyto a další otázky v knize, která
je zčásti i jejím životopisem. 3 Pod skleněným zvonem
V jediném románu Sylvie Plath vstupuje dospívající vypravěčka
Esther do „velkého světa“, který jí ale zůstává cizí a přiměje ji až
k rozhodnutí odejít ze života, realizovaném v sérii nezdařilých
pokusů. Jedinečnost románu tkví v tom, jak vedle sebe staví
život a smrt, konformitu a sebedestruktivitu, „zdravý rozum“
a údajnou choromyslnost. 4 Feminine mystique Kniha
Betty Friedan je nabitá silnými myšlenkami a inspirativními
podněty. 5 Krvavá komnata Parafráze klasických pohádek
a pověstí – známá díla perem Angely Carterové v naprosto jiné
podobě, náladě, s jinou charakteristikou postav a jiného vyznění.
6 Pipi Dlouhá punčocha Knížka Astrid Lindgrenové plná báječných
nápadů, bohaté fantazie a jedinečného humoru potěšila už mnoho
dětí na celém světě. Příhody ze života svérázné devítileté dívenky
s nevšedním chováním, jménem i vzezřením mohou dát mnoho
poznání i dospělým.
Definice termínu feminismus není v dnešní době jednoznačná. Tento
termín je poměrně nový, zrodil se asi ve druhé polovině dvacátého století
ve Francii a Anglii. Dříve bylo používáno označení ženská hnutí. Šedesátá
léta devatenáctého století byla svědkem růstu ženského aktivismu
zaměřeného na zlepšování vzdělání a zaměstnání v oblasti právní a morální
reformy. V širším významu pojem feminismus znamená zájem o společenskou
roli žen ve vztahu k mužům ve společnostech minulých i současných,
vycházející z přesvědčení, že ženy trpí a trpěly mnoha nespravedlnostmi v
důsledku svého pohlaví.
Blížil se konec osmnáctého století. Mary Wollstonecraft sepsala jedno
z nejranějších feministických děl, knihu A Vindication of the Rights of
Woman: With Strictures on Political and Moral Subjects (Ospravedlnění
práv ženy: s přísnými pravidly týkajícími se politických a morálních témat).
Svými názory rozvířila stojaté vody konzervativního přístupu k pohlavím
a rovnoprávnosti. Ačkoli se změna neudála ze dne na den, během dalších
sta let jsme ušli velký kus cesty. Aktivistek bojujících za ženská práva přibývalo
nejen ve viktoriánské Anglii...
V roce 1867 hovořil John Stuart Mill, poslanec britského parlamentu
a liberální filozof, o tom, že volební právo je třeba rozšířit i na ženy. Že
prý stačí, aby se slovo muž v celém reformním zákoně nahradilo slovem
osoba. O dva roky později vyšlo Millovo dílo O podřízenosti žen, které
bylo aktuálním a nesmírně vlivným výkladem argumentů podporujících
ženská práva. Millovým sloganem byla osobní svoboda. Tvrdil, že bez ní
nemohou ženy plně rozvinout svoji povahu, svoji pravou přirozenost – a že
není nutné, aby společnost ženy nutila, aby se provdaly, vychovávaly děti
a staraly se o domácnost.
Autorkou první poloviny dvacátého století, kterou stojí za to si přečíst,
je určitě Virginia Woolfová. Začít můžete třeba knížkou Vlastní pokoj.
Čeho má žena zapotřebí, aby se mohla věnovat literatuře, čeho se nesmí
bát a jak bude vypadat velké ženské dílo budoucnosti? Vtipné, hluboké.
Kritika, vážnost a nadhled oproštěné od zášti a zlosti. Je to dílo feministické,
ale především je skvělé, velmi logické a precizní. Mimochodem: Woolfová
se svým manželem Leonardem vlastnili nakladatelství Hogarth Press.
A právě prostřednictvím tohoto nakladatelství byla Woolfová obeznámena
s díly světových autorů, jedním z nich byl také zakladatel psychoanalýzy
Sigmund Freud. Woolfová byla jeho teorií ovlivněna a to se také promítlo
do její tvorby. Podle Freuda se rodíme biologicky utvářeni jako ženy či
muži, ale bez odpovídající typizované ženské či mužské generové identity.
Manifesty doby
Francouzská existencionalistka Simone de Beauvoir ve své knize z roku
1940 Druhé pohlaví prohlašuje, že ženy by si měly samy zvolit, zda se chtějí
stát matkami, či nikoli. Také vyzývala ženy, aby četly díla Virginie Woolfové.
Podle jejího názoru by ženy měly být finančně i profesně nezávislé.
Francouzská feministka Hélène Cixous prohlašuje, že ženy píší odlišně než
muži vzhledem k biologickým rozdílům. Věřila, že s rozvojem ženského
psaní, mohou ženy změnit svou nevýhodnou pozici a způsob, kterým
o nich svět smýšlí (proti tomuto názoru se postavila francouzská spisovatelka
a lingvistka Julia Kristeva, která tvrdila, že matky jsou ztotožňovány
se svými syny a dcery se svými otci, tudíž muži mohou psát ženským způsobem
a ženy mužským způsobem). Feministky věřily, že zlepšení postavení
žen přispěje k progresivní společenské změně.
Pokud vás zajímá období let padesátých minulého století, sáhněte po
klasice od Sylvia Plath. Její knížka Pod skleněným zvonem je přesně z téhle
doby, ze které celá radikálně feministická šedesátá léta vycházejí. Mladá
Ester se plácá ve svém životě a viděno prizmatem současnosti, má pozici
takové influencerky padesátých let. Dostává oblečení a kosmetiku, chodí
na party a obědy. Ale stejně zjišťuje, že vlastně neví, co chce v životě dělat
a že vlastně nic neumí. Upadá do klinické deprese. Což se děje mnoha mladým
ženám i dnes, proto má knížka pořád co nabídnout. Kromě pohledu
na život s duševní nemocí předkládá i další témata k zamyšlení – otázky
feminismu, předsudků, zařazení a škatulkování společnosti, sexuality.
V roce 1963 vychází další klíčové dílo, Feminine mystique Betty Friedan.
Stalo se opravdovou literární klasikou světového feministického hnutí.
Autorka se z velmi širokého pohledu zabývá postavením ženy ve společnosti,
její úlohou, degradací rodiny a rodinných vztahů, problémem profesní
Page — 74
téma v knihách
seberealizace, sexuální seberealizace a krizí ženské identity vůbec. Dnes
působí lehce zastarale, i když mnohé věci jsou nadčasové. Co jí kritika
vyčítá? Že vidí jen určitý okruh žen, a ne ty, které nejsou bílé, bohaté,
hetero, vysokoškolsky vzdělané, z vyšší střední třídy a uhnízděné v domě na
předměstí.
Pokud vás tahle americká doba baví, určitě se s chutí začtete i do
Králíku, utíkej! Johna Updikea, kde se řeší otázky machismu a mužského
a ženského postavení.
Naše generace
Novodobý feminismus s počátky v devadesátých letech minulého století
se roztříštil do mnoha směrů a proudů. Známá britská novinářka a spisovatelka
Caitlin Moranová se v bestselleru Jak být ženou pokusila celkem
dost vtipně definovat moderní feministku i feministu. Otevřela tam bez
velkých cavyků a chození kolem horké kaše spoustu témat, které dnešní
době ženy často řeší. Nejsou tu naplňována žádná feministická klišé –
odpor k mužům, hezkému oblečení či sexu. Naopak. Caitlin podporuje
ženy a je v zásadě smířlivá – ať mají cokoli a jakkoli, hlavně ať jsou v tom
samy sebou. Podobně by se na náš svět asi dívala vtipná a svobodná
švédská zrzka Pipi Dlouhá punčocha, kdyby jí bylo dáno dožít se třicítky
ve dvacátém prvním století. Pekla, jen když měla náladu, těsto válela na
podlaze, sílu měla jako deset kluků – a v kontrastu s půvabnou nažehlenou
a spořádanou konzervativně vychovanou sousedovic holčičkou
Anikou byla pořádné éro. Navíc disponující magickými schopnostmi, silou,
ženskou rafinovaností a nekonečně širokým krásným srdcem. Pokud
máte doma holčičku a tíhnete k feminismu, tak Pipi Dlouhou punčochu
začněte číst třeba už dnes. V pubertě můžete nabídnout Krvavou komnatu
Angely Carter. Klasické pohádky a pověsti známé po celém západním
světě (Třináctá komnata, Červená karkulka, Kocour v botách, Sněhurka,
Kráska a zvíře, Dracula, Král duchů) dostávají ve zcela originálních
parafrázích Carterové jinou podobu, jinou náladu, jinou charakteristiku
postav, jiné vyznění. Zvláštní kniha. Pohádky s příchutí hrůzy. Imaginace
autorky je chvílemi až perverzní. Při čtení se budete chtít stát tygrem,
podlehnout vlkodlaku... Každá hrdinka má v sobě kus zvířete nebo je
bojovnou amazonkou. Kniha je feministická a přitom rozhodně radostná
a vtipná, pornografická a důmyslná.
autorka: Světlana Hanušová; foto: archiv
Pohled z druhé strany
Říká se, že zásadními antifeministickými knihami jsou bible a korán, ale to
by bylo na delší rozbor. Budeme lehčí. Pokud se potřebujete odreagovat na
opačném břehu, existuje mnoho knih, které by se daly zařadit do kategorie
méně či více antifeministických. Je libo trochu peprného macho stylu?
Děvkaři typu Henryho Millera (Obratník Raka, Tiché dny v Clichy), Charlese
Bukowského (Ženy) nebo Jacka Keroaucka (Na cestě) v tomto ohledu
nikdy nezklamou. Pravda, nejsou nijak romantické, ale zase v nich mezi
kvanty souloží, sexuálních pracovnic a ženských genitálií (v knize označeny
vždy přímo) zjistíte, že dobro se dá najít i uprostřed pekla. Co tihle chlápci
popisují, místy papír sotva unese, půjdete s nimi často až na dřeň a do
hlubin a na dno všemožných vagin i lahví chlastu. Ale i to je život.
Je libo trochu antifeministické filozofie? Přečtěte si Who Stole Feminism?
Christiny Hoff Sommers. Nebo konzervativní křesťanský Power of
the Positive Woman od Phyllis Schlafly. Ani jedna nevyšla česky a budou
rezonovat především konzervativně a tradičně naladěným lidem.
Muž na vodítku Esther Volar je z jiného těsta – spíš než suchopárná
agitka a filozofie to je sranda. Hlavní postavou je bezduchá a hloupá
hromada masa jménem žena. Tupý tvor vykořisťující inteligentní a citlivé
muže svou vaginou. Na sedmdesátá léta minulého století je to zajímavý
literární počin. Feministky šly z téhle knihy – jak se říká – do vrtule,
ale rádoby radikální náhled na obě pohlaví může skutečně urazit jen
potrefené husy. Pakliže text občas působí jako nadsázka, pak o nic víc
než hardcore feministická dogmata o chudinkách ženách utiskovaných
strašnými machy. V dnešní době vlastně dost osvěžující čtení. Není divu,
že autorce po vydání některé bojovnice za ženská práva vyhrožovaly smrtí.
Podle nás je v knize nutné číst mezi řádky – a pak na ni lze nahlížet
jako na report do vesmírů obou pohlaví. Zkuste. Ale nasaďte všechen svůj
nadhled a zatněte zuby.
1 Obratník Raka Slavný avantgardní román Henryho Millera
vzbudil po svém prvním vydání v polovině třicátých let minulého
století rozruch sexuální otevřeností a radikálností, s níž vytáhl
do boje s morálními, společenskými i uměleckými konvencemi.
Stále zůstává jedním z klíčových textů své doby, jenž si navzdory
své programové obscénnosti a vypjatosti neklade menší cíl než
„vypsat celou pravdu o životě“. 2 Muž na vodítku Esther Vilar
napadá v knize navyklá společenská schémata o vztazích mužů
a žen, vzájemně je konfrontuje. Je to provokace, ale chytrá, vtipná
a vůbec ne povrchní.. 3 Ženy Třetí román Charlese Bukowského
vydaný v roce 1978. Prostřednictvím své literární postavy Chinaskiho
popisuje v románu touhu stárnoucího spisovatele po blízkosti
a intimitě, která mu vždy scházela. 4 Power of the Positive
Woman Phyllis Schafly a jejích pár stránek plamenné obhajoby rodiny
a ženy starající se o domácí krb. 5 Who stole Feminism? Jak
ženy zradily ženy? Odpoví vám kniha z roku 1994 o americkém
feminismu Christiny Hoff Sommers, spisovatelky, která byla v té
době profesorkou filozofie na Clarkové univerzitě. Sommers tvrdí, že
existuje rozkol mezi feminismem rovnosti a tím, co nazývá „genderový
feminismus“. 6 Králíku, utíkej! První díl Updikeova románového
cyklu, sledujícího na osudech oblíbeného hrdiny poválečné proměny
života amerických středních vrstev, lze číst jako příběh o útěku
před odpovědností, zároveň však i vnímat jako působivý obraz
moderního člověka nuceného neustále bojovat s vědomím smrtelnosti
a omezenosti vlastních možností.
téma v knihách
Page — 75
Jak se rodí
Ještě jsme ani
nedobojovali zápas
o stejně vysoké platy
pro ženy na stejných
pozicích jako muži, a už
máme řešit třetí pohlaví.
Klademe si genderové
otázky moc rychle, nebo
na ně odpovídáme moc
pomalu?
autorka Laura Crowe
Feminismus – a je až k nevíře, jak zastarale tohle slovo začíná
znít, spíš jako kapitola z učebnice moderní historie než
jako téma současných společenských aktivistek – je jednou
z největších revolucí dvacátého století. Sametovou revolucí
na celosvětové úrovni, s minimem gilotin, traumat, veřejných
poprav a obětí na životech – snad proto, že je to hnutí,
které vedly ženy a v čele jehož bitev nerozhodoval o strategii
generál testosteron. A snad proto, že je to hnutí, které vedly
ženy, je na jeho vývoji patrné, že se jedná o evoluci spíš než
o revoluci, o postupný vývoj spíš než o převrat explozí.
Během minulého století pomohlo feministické hnutí
ženám nejen volit, studovat, pracovat, oblékat se, jak si přejí,
ale otevřelo dveře i dalším menšinám, které v předešlém
uspořádání nemohly dýchat. Dokonce je to právě hnutí
za rovnoprávnost žen, které umožnilo vstoupit otázkám
po smyslu genderu vůbec. Někteří se začínají bát, že ženy
vyhrály zápas vítězstvím, které zruší i je samotné. Došlo to
tak daleko, že i některé kdysi radikální feministky, nyní když
se řeší, zda uznat třetí, nebo x-té pohlaví, nebo zda kolonku
pohlaví nevyškrtnout úplně, se najednou ocitají na lavici
konzervativních zpátečníků a volají: „Stop! Až sem jsme
zajít nechtěly!“ (Vzpomeňte na internetovou smršť, která se
strhla kolem J. K. Rowlingové, když se ozvala s tím, že máme
slova muž a žena a další nepotřebujeme.) „Vidíte! Otevřeli jste
Pandořinu skříňku!“ volají ti, na které jsou genderové proměny
společnosti příliš rychlé nebo moc radikální. „Rychle,
rychle, dveře ke svobodě jsou pootevřené, procpěte se nebo
proklouzněte jimi do veřejného prostoru, kdo můžete, než je
Jasné a odvážné piktogramy
designérky
Yang Liu se vracejí
k rolím, vztahům
a odvěkým klišé
mužského a ženského
světa. Knihu
Man meets Woman
vydalo nakladatelství
Taschen.
autorka: Laura Crowe; ilustrace: Yang Liu Design/Taschen
Page — 76
publicistika
třetí pohlaví
zase přibouchnou!“ popohánějí progresivní jedinci, kteří tuší,
že prvním krokem je dostat se z kategorie nelegální nebo
tabu do kategorie vysmívané, leč trpěné, odkud už je to zase
blíž k všeobecnému přijetí, protože většina bude považovat
za přirozené prostě to, na co je zvyklá.
Je možné, že kyvadlo otázky genderu a pohlaví, které se
doteď spokojeně kinklalo zleva doprava mezi mužským a ženským
pólem, se rozhýbalo natolik, že nyní létá do všech stran.
Z výběru mezi černým nebo bílým pólem jsou tu najednou
všechny barvy (což mimo jiné znamená taky to, že končí
výjimečné postavení, kterému se černá a bílá, heterosexuální
ženy a muži, mezi barvami těšily, a ani o tom nevěděly –
a výjimečného postavení se dobrovolně vzdávají jen výjimeční
jedinci). Kyvadlo se najednou rozkývalo všemi směry. „Sláva,
jaký to krásný tanec!“ volají jedni. Druzí se křižují a kroutí
hlavou s přesvědčením, že ti blázni nevidí, že to není tanec,
ale epileptický záchvat.
Gender je to, kdo jsi, když
jdeš do postele, a sexuální
orientace je to, s kým jdeš do
postele. — Sawyer DeVuyst
publicistika
Jak se rodí kvóty
Pulzace je známkou organického vývoje. Snad nebude znít
příliš alibisticky, když podotkneme, že je asi přirozené, že
zatímco někdo tomu procesu proměny fandí a tleská, protože
klestí cestu budoucnosti, kterou by zkostnatělá minulost
jinak vůbec nevpustila, druhý se mu brání a vzpírá se ve snaze
chránit to, co bylo, neboť jinak by se na nás budoucnost
mohla valit jen jako nějaká věčná potopa, která umí jen ničit.
Přítomnost si většinou přírodními, organickými procesy
proklestí cestu někde mezi.
Jednou za čas někoho napadne, že by ty procesy uměl líp
než příroda. Že by to zařídil chytřeji, výhodněji, elegantněji.
Že všechny ty konflikty, ze kterých přítomnost povstává,
to napětí mezi minulým a budoucím jsou blbost a že zná
geniální řešení bez hádek a napětí. Tak vzniká sociální
inženýrství, velkokapacitní zemědělství nebo třeba genderové
kvóty, kolik kde musí studovat či pracovat žen a kolik mužů
a kolik možná dalších menšin bez ohledu na jejich motivace,
kvalifikace a výsledky.
Kritická mez
Žádnou událost nelze vytrhávat z jejího dobového kontextu
a genderové kvóty se jako řešení nespravedlivé situace
začaly objevovat v době, kdy se zdálo, že nic než zákon
muže nedonutí, aby se své nadvlády nad všemi vedoucími
pozicemi vzdali dobrovolně. K překvapení všech na kvótování
reagovaly vlažně i samy ženy, jako by tento nástroj nevyužily
dostatečně mohutně, dostatečně hlasitě. Místo pevně daných
Page — 77
zákonů, které zdánlivě mohly nástup žen do vedoucích
pozic urychlit, se tak v mnoha místech situace
vyvíjí po maličkých krůčcích. Jako by se spíš než
na zákony čekalo, až se počet úspěšných místních
starostek, podnikatelek a instagramových influencerů,
kteří bez mrknutí používají nebinární zájmena,
pomalu přehoupne přes kritickou mez, za kterou už
o nespravedlnostech vůči ženám a dalších nepřijímaných
menšinách nemusíme ani přemýšlet, protože
mezitím splynuly s většinovou společností.
Pravdou zůstává, že většina lidí nemá vyhraněný
názor skoro na nic a kvóty nebo nová zájmena je
nevzrušují proto, že by pracně domysleli jejich dlouhodobý
dopad na proměnu společnosti, ale proto, že
je vůbec nutí přemýšlet. Má diskuse o kvótách historický
smysl? Jistě. Dokážou kvóty změnit chování
společnosti víc než třeba přístup několika vlivných
trendsetterů? Příklady táhnou víc než nařízení už
jen proto, že lidé nevnímají, že je ovlivňuje postoj
druhých, ale mají pocit, že na to přišli sami a že se
chovají podle své svobodné vůle.
Architektonická vsuvka
Vymáhání genderových kvót zákonem trochu připomíná
výstavbu Brasilie, hlavního města Brazílie.
Uměle vybudované město Brasilia nevznikalo tak,
že by se tam lidé začali přirozeně srocovat z nějakého
pro ně důležitého důvodu, jako je voda, krásný
výhled, dobrá půda nebo geografická ochrana před
nepřáteli nebo před větrem v podobě hory, ale proto,
že se v roce 1954 vláda rozhodla, že prostě vybuduje
nové hlavní město na zelené louce.
Modernismus byl estetický přístup maskovaný za
vědeckost, jehož přívrženci věřili, že konečně nastal
čas ovládnutí přírody lidmi a že objevují nejefektivnější
řešení každého problému. Ve skutečnosti
objevili racionalitu kolmého úhlu a úhledných čtvercových
mřížek – od sazenic na poli po architekturu
celých měst. Jeden z průvodních jevů modernismu
je, že na papíře zní vždycky úžasně jako neuvěřitelné
zlepšení pro všechny, jednoduché řešení, které má
odpověď na ty nejpalčivější otázky – a v praxi zásadním
způsobem nefunguje. Paradoxem modernismu
je, že jej skoro vždy provázejí dobré úmysly, u nichž
se brzy prokáže, že nechtěně dláždí dálnici do pekla
z cestičky, která předtím nebyla ani vidět.
Když architekti Lúcio Costa, Oscar Niemeyer
a Joaquim Cardozo dostali nabídku postavit nové město,
byli u vytržení – takové zadání existuje jednou za milénium.
Inspiraci našli u Le Corbusiera, který se měl předtím podílet
na přestavbě Moskvy i Paříže, ale jeho návrhy – všechny
vystěhovat, celé město srovnat se zemí a začít úplně od začátku
– byly moc i na Stalina a z totální přestavby obou měst
sešlo. A teď najednou zadání z nebes: město bez minulosti,
bez závazků k existující zástavbě, bez omezení již existujících
starších a méně výkonných technologií, bez přírodních
překážek jako hora nebo řeka, bez nutnosti kompromisu s již
existující infrastrukturou!
Le Corbusier obhajoval použití stejného stavebního plánu
na jakékoli lokální podmínky a také na jakékoli obyvatele
– jeho město mohlo být stejné všude na světě, protože lidé
všude na světě potřebují ty stejné věci, i když to možná sami
nevědí. Jeho estetická koncepce byly často pravoúhlá betonová
tělesa na pravoúhlých křižovatkách, proti kterým je pražské
Jižní Město rozverným různorodým chaotickým útvarem.
Takové město bylo dokonale vymyšlené a navíc opravdu
Page — 78
1
2
3
4
postavené s upřímně míněným ohledem na člověka
a jeho potřeby podle přesných výpočtů, kolik člověk
potřebuje denně světla, kolik vody, kolik konverzace...
Ulice byly stavěny přesně tak široké, aby lidé
měli v bytech vhodnou denní dávku světla, rezidenční
zóny byly zcela oddělené od pracovní a nákupní
zóny, aby lidi doma nic nevyrušovalo a také aby lidé
nemuseli trávit čas na ulici, kde by je mohlo porazit
auto, vše bylo z betonu, egalitářské a bez dekorací,
které by mohly naznačovat, že někde bydlí někdo
bohatší nebo vkusnější, nic, co by zvýrazňovalo
lokální charakter, protože to vede k nacionalismu
a nacionalismus vede k válkám. Brasilia, postavená
s velkolepými a dobromyslnými plány podle nejnovějších
vědeckých poznatků, měla jen jeden jediný
problém: lidé tam z počátku nebydleli rádi. Ti, kteří
tam bydlet museli, si stěžovali, že se tam cítí osamělí.
Slovo „brasilián“ se dodnes používá k popsání
života bez drobných potěšení, rozptýlení, konverzací,
flirtování a jiných šťavnatých rituálů běžných
v dalších brazilských městech. Dodnes patří Brasilia
mezi nejspořádanější města v zemi, v jinak živelné
Brazílii je to snad jediné místo, kde leckdy nepotkáte
na ulici ani živáčka. Chybí jí nároží s bavícími se
lidmi, zákoutí s líbajícími se milenci, pouliční život.
Jistě, pouliční zločinnost je zde také nižší...
Genderové poučení od Le Corbusiera
Impakt těch, kdo prosazují dobře myšlené kvóty,
trestají nepoužívání politicky korektních zájmen
5 a nekritickým způsobem společensky ničí odpůrce
změn se možná podobá impaktu Le Corbusierových
měst: skvělá a dobře míněná myšlenka, ve které se
nikomu nedaří útulně zabydlet. Další ideální řešení,
které nefunguje! K budoucnosti opět nenakráčíme
po dokonale pravoúhlé mřížce, ale zase se k ní
budeme muset organicky prolíbat i prohádat, na
6 chaotických nárožích, v potemnělých zákoutích,
pouličním životem. Že nějakou dobu budou muset
vedle sebe žít ti, kteří se po zjištění, že je žena
těhotná, dychtivě ptají, jestli to bude chlapeček,
nebo holčička (jako by tato odpověď rozhodovala
úplně o všem), spolu s těmi, kteří věří, že „těhotná
žena“ je gramaticky špatné slovní spojení, protože
těhotné/-í/-á mohou být i ti lidé, kteří se jako žena
neidentifikují, i když mohou porodit dítě. Současnost
je podobně komplikovaná a nepřehledná jako
předešlá věta, která se ji snaží postihnout. Někde mezi těmito
póly těch, kteří se nesnesou a odmítají spolu mluvit, budou
lidé, kteří budou ochotni se navzájem ovlivňovat, naslouchat,
ustoupit trochu tam a přitlačit trochu jinde. Možná se pohádají
o něco, co pro každého z nich bude důležité, v něčem se
nechají překvapit, něco nechají plavat, ať si to vyhádají druzí,
protože je zrovna tohle podtéma tolik nepálí. Skrze tyto lidi
probublá budoucnost, kterou nikdo neplánoval.
publicistika
Přečtěte si...
1
Bernhard Schlink:
Barvy loučení
Nový Schlinkův
povídkový soubor je
mistrovským dílem:
klade zásadní otázky.
Tématem jsou závažné
události nebo momenty
ve vztazích, které mají
původ v minulosti, ale
vyjdou na povrch až po
letech.
2
Honza Vojtko: Vztahy
a mýty
Nejčastější současné
mýty o partnerských
vztazích v éře bujícího
singlovství. Kniha se primárně
genderem vůbec
nezabývá, a přesto se
dotýká toho, co je důležité
pro všechny: jak
nám může být s druhým
člověkem dobře?
3
Iva Pekárková: Dům
zrcadel
Nový román oblíbené
autorky. Markéta léta
letoucí toužila po lásce,
ale teprve teď, když už
je jí hodně přes padesát,
konečně našla muže
svých snů. Život je krásný.
Jen se nesmí dívat
do zrcadla.
4
Judith Butlerová:
Závažná těla
Filozofka reaguje na
námitky a pozdvižení,
které vyvolala její
předešlá kniha Potíže
s rodem.
5
Maia Kobabe: Gender
/ Queer
Zbrusu nová kniha ve
formě komiksu, která
se nevyhýbá žádným
otázkám ohledně hledání
identity a bolesti
procesu, na jehož konci
je zjištění, že je člověk
nebinární asexuální
osobou.
6
Benjamin Kuras:
K. O. Sexu
Jeden z pohledů na
vývoj sexuálních vztahů
v postmoderním světě si
vytyčil témata od emancipace
až po psychický
masakr mužů.
K budoucnosti nenakráčíme
po pravoúhlé mřížce, ale zase
se k ní budeme muset prolíbat
i prohádat,
Noví hrdinové
autorka: Laura Crowe; ilustrace: Yang Liu Design/Taschen
Žena, muž, elf, nebo multiosobnostní
pohlaví nerozlišující vesmířan?
Kdo budou idoly a hrdinové nových
generací, když se archetypy
společnosti otřásají v základech?
Chcete-li nahlédnout alespoň přibližně do
budoucnosti, nemáte prý sledovat, co je in, ale
to, co sice ještě není přijímané, ale už fascinuje.
Něco, co vyvolává vášně, i ty negativní. Beyoncé
letos v březnu publikovala při příležitosti MDŽ
portréty dvanácti bořiček pravidel. Až na Jane
Fonda nebyla ani jedna žena bílá. Beyoncé velmi
dobře chápe, jakou roli jako jedna z prvních
úspěšných Afroameričanek s obrovským vlivem
sehrála pro mladé dívky i chlapce černé pleti. Jak
důležité pro jejich povědomí, pro jejich naděje
a pocit, že snít se vyplatí, bylo vidět jiné než jen
bílé úspěšné tváře. Jak zásadní dopad na vývoj
celé společnosti mají obrazy, které se objevují ve
veřejném prostoru. Svým březnovým postem doplnila
„nedostatkové zboží“: konkrétní ženy jiné
než bílé pleti, jejichž práce má dopad na všechny.
Političky, vědkyně, spisovatelky, podnikatelky,
stand-up komičky i Meghan Markle.
Jedním z hlasitých argumentů zastánců
mužsko-ženské duality, kteří nechtějí uznat
další gendery, je, že se bojí, že mladí přijdou
o jasné a čitelné vzory, idoly, hrdiny a hrdinky,
ke kterým vzhlížet. Jak už to tak v soudobé
virtuálně zglobalizované společnosti bývá, mladí
při výběru svých idolů nečekají, co jim předešlé
generace posvětí. Zatímco akademici, politici
či média se mohou strachovat, že mladým mizí
jasný směr, kam kráčet, mladí si již dávno tvoří
a vyvolávají své idoly sami, podle svých přání,
inklinací a tužeb. Tyto obrazy jsou pro starší
ročníky možná nečitelné – protože prostě čtou
jiným jazykem! Ve zmatečné a chaotické době,
kdy se proměňují základní hodnoty společnosti,
hledají mladí ideály, které v sobě zmatek a chaos
přeměňují tvůrčím způsobem. Vidí krásu tam,
kde starší nacházejí jenom nepořádek, slyší
harmonie tam, kde starší slyší jenom rachot.
Jejich hrdinky a hrdinové musí být drzí, trochu
„chucpe“, aby přežili vetovací tendence cancel
culture a zároveň zkostnatělé reakce starších
generací (ikonickou fotografií tohoto postoje je
nesmlouvavý úšklebek Grety Thunberg v pozadí
za Donaldem Trumpem). Nemusíte s nimi souhlasit
– ale také nemůžete očekávat, že se vašeho
nesouhlasu automaticky leknou a uhnou vám.
Fotografie Elišky Sky Kyselkové
Chcete vidět, jak může být genderová svoboda
krásná, jaké vnitřní obrazy může vyvolávat a jak
citlivé a odvážné předvídá trendy, podívejte se na
tvorbu rodačky z Česka, působící hlavně v Londýně.
Na svých fotografiích a v krátkých filmech
míchá velmi vzácný koktejl kreativity, hluboce
estetického cítění, posledních technologií
a profesionality (pracovala pro mnoho světových
magazínů, značek a návrhářů – Vogue, Puma,
Rose Danford-Philips). www.eliskasky.com.
Básnířka Amanda Gorman
Amanda je senzace inaugurace Joea Bidena. Nejen
proto, že báseň, kterou pro inauguraci sama napsala
a přednesla, byla dobrá. Fakt, že se na takové
akci vůbec objevila jako jeden ze vzácných hostů,
dokazuje, jak moc se společnost za posledních
padesát let posunula. Ještě před pár dekádami by
bylo těžké si představit, že by se na prezidentské
inauguraci objevila u mikrofonu žena. Zcela
nemožné by bylo představit si, že by to byla
Afroameričanka. Dvaadvacetiletá! Ze všech uměleckých
odvětví básnířka! Že by přečetla vlastní
tvorbu. A že by tím oslnila svět. Na Twitteru ji
najdete jako @TheAmandaGorman. P
publicistika
Page — 79
Jsme
si rovni
Rovnost mužů a žen patří k základním
hodnotám. Platit by měla v každém
okamžiku našeho života. Ani po více
než stu letech, kdy se ženy začaly „bít“
za rovnoprávnost, však není vyhráno.
Na přelomu devatenáctého a dvacátého
století bojovaly ženy za právo volit
a vlastnit majetek. O šedesát let později
zahrnovalo téma rovnoprávnosti
především sexualitu, rodinu, pracovní
uplatnění a všeobecnou rovnost. Ani
po dalších šedesáti letech však neměříme
oběma pohlavím stejným metrem.
Světové ekonomické fórum
zveřejnilo index rovnosti žen a mužů
ve 144 zemích světa. Česká republika
v něm klesla před třemi lety až na 88.
místo. Z hlediska měřitelných dat tedy
patříme v genderové rovnosti do druhé
půlky pelotonu. Od roku 2006 se naše
země propadla o 35 příček, před námi
jsou i země jako Bangladéš či Uganda.
O moc lépe si nestojíme ani v rámci
Evropské unie. Zatímco ostatní evropské
země rovnost podporují, Česko již
několik let přešlapuje na místě. Ukazuje
to na konci loňského roku zveřejněný
evropský Index genderové rovnosti,
který hodnotí šest oblastí života: práci,
peníze, zdraví, vzdělávání, podíl na
moci a trávení času. Během desetiletí
se zde Česko propadlo o devět příček
na 23. pozici (z 28 členských států). Za
námi zůstávají jen Polsko, Slovensko,
Rumunsko, Maďarsko a Řecko.
Naopak velice dobře jsme na tom,
co se týče vzdělání. Z hlediska přístupu
k němu patříme mezi nejotevřenější
země a v posledních letech u nás ženy
předběhly muže v počtu vysokoškolských
diplomů. Podíl absolventek
vysokých škol je nyní okolo 60 procent.
Nejvíce naopak dlouhodobě pokulháváme
v ekonomické rovnosti a také
v nízkém zastoupení žen v rozhodovacích
pozicích. Ať už v byznysu, či
politických stranách.
Samostatnou kapitolou je takzvaný
gender pay gap, tedy rozdíl v odměňování
žen a mužů. Muži jsou v České
republice za stejnou práci placeni
v průměru o 22 procent lépe. Smutné
je, že se tento rozdíl za posledních
dvacet let takřka nezměnil. Mnohem
větší je pak u párů s dětmi, kdy ženy
vydělávají o téměř 40 procent méně
než jejich polovičky, a u osob ve věkové
skupině 25 až 49 let, kdy ženy dostávají
méně o zhruba 30 procent. Paradoxem
je platový rozdíl, který se zvyšuje
s úrovní vzdělání. Zatímco ženy
s nižším vzděláním vydělávají zhruba
o osmnáct procent méně než muži,
u těch s vysokoškolským vzděláním se
rozdíl zvyšuje takřka na třicet procent.
Samostatnou kapitolou je rozdílná
výše penze, která s platovým ohodnocením
úzce souvisí.
Sheryl Sandberg: Opřete
se do toho
Sheryl Sandberg je první
ženou na pozici provozní
ředitelky Facebook
a jednou ze stovky nejvlivnějších
lidí na světě
podle žebříčku časopisu
Time. V knize zkoumá,
proč se ženy navzdory
svým akademickým
úspěchům nedostávají
do vedení klíčových
institucí?
Page — 80
publicistika
autorka: Eva Kadavá; foto: archiv
Mary Beardová: Ženy
a moc
Ve dvou přednáškách,
jejichž upravenou verzi
tato kniha přináší, autorka
s precizností a vtipem
analyzuje, jakým
překážkám musely ženy,
jež usilovaly o jakoukoli
veřejnou roli, čelit
– dokumentuje to na
příkladech od Odysseovy
manželky Penelopy
až po kandidátku na
prezidentku USA Hillary
Clintonovou.
Marta Breenová:
Neohrožené ženy
V komiksové knize vykládá
norská novinářka
spolu s ilustrátorkou Jenny
Jordahlovou dějiny
ženského hnutí.
Inspiraci pro nápravu si můžeme
brát na sever a západ od nás. Nejlépe si
v indexu dlouhodobě vedou skandinávské
a západoevropské země. Na čele
je Švédsko, následují Dánsko, Francie,
Finsko a Nizozemsko.
Uvařit, vyprat, udělat úkoly
Příčinou nerovnosti mužů a žen
v Česku jsou mimo jiné i dlouholeté
stereotypy v myšlení. Muži jsou
obvykle zaškatulkovaní do role silného
živitele, žena do role hospodyně, jež
se stará o děti a domácnost. Podle
údajů Indexu se mimo placenou práci
každý den současně věnuje péči o děti,
vnoučata nebo staré či postižené osoby
třetina žen a necelých dvacet procent
mužů. Ještě více se nůžky rozevírají
v otázce vaření a úklidu. Zatímco
denně tráví touto činností 67 procent
žen, mužů jen pouhá šestina. Pokud má
pár děti, rozdíl je ještě větší.
Neblahý dopad na rovnost mezi
muži a ženami má současná pandemie.
Kvůli zavřeným školám je na ženách již
dlouhé měsíce naložena většina péče
o rodinu a domácnost. Řada z nich se
nejen vrátila do role hospodyně, ale
nově si vysloužila i post učitelky. Zvládat
k tomu své pracovní povinnosti je
pak pro některé na pokraji možností.
Evropská komise před časem zveřejnila
plán, podle něhož by unijní země
v příštích letech měly omezit nejen
nerovnost žen na pracovním trhu a ve
výši platů, ale i další typy diskriminace
na základě pohlaví. Že koronavirová
krize měla tvrdší dopad na ekonomické
postavení žen i na jejich psychické
zdraví, dokazují také statistiky. Loni
přibylo 32 800 nezaměstnaných žen
a 19 600 nezaměstnaných mužů.
Násilí na ženách
Během karantény také stoupl radikálně
počet případů domácího násilí. Pomáhající
organizace loni vykázaly až o 40
procent více obětí. Právě bezpečí proto
patří mezi jednu z priorit v nadcházejících
letech, a to nejen v rámci domácího
prostředí. „V Česku se ve veřejném
prostoru ženám a mužům nežije stejně.
Svědčí o tom i data, která ukazují,
že až 60 procent žen se po setmění
vyhýbá určitým místům ze strachu
o své bezpečí (u mužů je to 20 procent).
„V praxi se často potkávám s dívkami
a ženami, které čelily sexuálnímu násilí
či kybernásilí. Za důležité považuji
bavit se o sexuálním násilí na školách.
Již několik let proto pořádáme preventivní
workshopy a jsem ráda, že nově
na nich spolupracujeme i s Odborem
rovnosti žen a mužů Úřadu vlády,“ řekla
Johanna Nejedlová, ředitelka spolku
Konsent. Mezi další cíle patří posílení
prevence násilí páchaného na ženách,
zvýšení podpory obětem. Jedním z plánovaných
opatření bude i zmapování
trestů udělených pachatelům genderově
podmíněného násilí a důslednější
školení soudců a soudkyň za účelem
sjednocení rozhodovací praxe.
Na české politické scéně jsou ženy
zastoupeny přibližně ve dvaceti procentech.
Podle Miluše Horské, místopředsedkyně
Senátu, se musíme zbavit
přesvědčení, že politika je pánským
klubem: „Nejvyspělejší země jsou ty,
které mají vyrovnané zastoupení žen
a mužů v politice – mají nejstabilnější
demokratický systém a nejvyšší kvalitu
života. Jsem veřejnou zastánkyní kvót,
alespoň na dočasnou dobu, jako tomu
bylo například ve Skandinávii.“
Plány do roku 2030
Jak už jsme uvedli, v rovnosti žen
a mužů Česko dlouhodobě zaostává za
průměrem Evropské unie. Genderové
nerovnosti přitom mají negativní dopad
na kvalitu života obou pohlaví. Na
nadcházejících devět let proto připravil
Odbor rovnosti žen a mužů Úřadu
vlády takzvanou Strategii rovnosti žen
a mužů. Jedná se o opatření v oblastech
práce a péče, rozhodování, bezpečí,
zdraví, poznání, společnost, vnější
vztahy a instituce. „Strategie přináší
opatření, která pomohou narovnávat
postavení mužů a žen v souvislosti
s rodičovstvím, zajistí větší dostupnost
školek a jeslí, zvýší transparentnost
mezd, povedou ke zvýšení podílu
žen na veřejném rozhodování, zlepší
dostupnost služeb pro oběti domácího
a sexuálního násilí, podpoří osvětu
v boji proti genderovým stereotypům,“
vyjmenovává Radan Šafařík, ředitel Odboru
rovnosti žen a mužů Úřadu vlády.
Strategie, která má celkem 434 konkrétních
opatření, jejichž zavedení je
rozloženo až do roku 2030, se zaměřuje
mimo jiné i na podporu talentovaných
žen v české vědě. Ženy tvoří 60
procent absolventů magisterského
studia. V dalších stupních studia a ve
vědě se ovšem vytrácí, a Česko tak nedokáže
naplno využít jejich potenciál.
Mezi výzkumníky a výzkumnicemi
je 27 procent žen a jejich zastoupení
dlouhodobě klesá. „Navrhujeme zavést
podporu rodičů, kteří se vracejí do profese
po rodičovské dovolené ve formě
návratových grantů. Jedním z opatření
je například umožnění rodičům
proplatit hlídaní dětí. Podpoří se také
aktivity, které motivují větší zapojení
méně zastoupeného pohlaví, například
mentoring, vzdělávací kurzy, kampaně,
které zviditelní vzory v dané oblasti,“
doplňuje konkrétní kroky Marcel
Kraus z Technologické agentury.
Příčinou nerovnosti mužů
a žen jsou mimo jiné
i dlouholeté stereotypy
v myšlení.
Istanbulská úmluva
Zvláštní pozornost v otázce rovnosti
mužů a žen je již řadu let věnována
takzvané Istanbulské úmluvě, tedy
Úmluvě Rady Evropy o prevenci a potírání
násilí na ženách, která byla přijata
v roce 2010. Podle zastánců genderové
rovnosti představuje vrchol čtyřicetileté
snahy v ochraně práv žen. Zavádí
právně závazné standardy zaměřené
na prevenci genderově motivovaného
násilí, podporu obětí a potrestání
pachatelů. Úmluvu podepsaly všechny
členské státy, dosud ji ratifikovalo jen
21 z nich. Státy, které s podpisem otálejí,
jsou Česko, Slovensko, Maďarsko,
Litva, Lotyšsko a Bulharsko.
publicistika
Page — 81
Doba je divoká a nepřehledná.
Zbyl tu ještě vůbec prostor
pro archetypy, pro tradiční
mužsko-ženské polarity?
autorka Světlana Hanušová
Polarity jako
přežitek?
Proč muži tak často obdivují, ale po čase opouštějí úspěšné
ženy? Proč ženy utíkají od citlivých jinových mužů a mění je
za klasické alfa samce? Že by na původních archetypálních
polaritách přece jen něco (z)bylo?
Modelový příběh generace 40+
Danny s Grétou. Ona brilantní advokátka, on uznávaný
chirurg. Oba pracovali od nevidím do nevidím, s dětmi
pomáhaly babičky, luxusní jesle nebo usměvavá thajská
guvernantka, s úklidem a domácností Ukrajinky. Vypadalo
to, že ti dva to zkrátka mají dobře ošéfované. Zdaleka také
nebyli otroci své práce – čas na dovolenou na Zanzibaru
a lyžovačky na chalupě v Krkonoších si vždycky našli. Vždy
se k sobě chovali hezky, byli na stejné vlně, pravda, ne vášnivě
romantické, ale spíš prakticky funkční. A najednou rozvod.
Danny od Gréty a rodiny odešel. Se sousedkou Ivetkou. Učitelkou
z mateřské školy. Ne, nebyla nijak výrazně mladší, ani
prsatější, ani pohlednější než Gréta. Měla o dva univerzitní
diplomy méně (což se ve výsledku ukázalo jako plus). V životě
byla úspěšná (z pohledu zajištěné rodinky Dannyho a Gréty)
jen pramálo. Jaká mohla být odpověď na otázky plačící Gréty,
které si neustále dokola pokládala? Proč? „Iveta je na rozdíl
od tebe žena,“ řekl jí Danny. A pokračoval: „Je žena. Prostě
je! Umí být něžná. Doma nosí lososový saténový župan,
venku šaty. Vždycky voní po kytkách. Má je všude. A nikdy je
nezahubí jako ty. Její skromné doma je vždycky milé a hezké.
Bez služky. Peče domácí rolády a na rozdíl od tebe mě prostě
potřebuje. Jsem vedle ní chlap, ne rival, který musí neustále
bojovat o svou pozici. Je veselá a místo břitkých duchaplných
glos si pořád zpívá. A je vždycky děsně ráda, když jí koupím
něco hezkého, co by si ze svého platu nemohla dovolit…“
Opravdu muži nechtějí vedle sebe silné a úspěšné osobnosti?
Z archivů Bergman
Foundation vzešla obrazová
pocta dokonalému
průzkumníkovi lidské
duše a vztahů. Kniha
The Ingmar Bergmans
Archives, kterou vydalo
nakladatelství Taschen,
mapuje celý pracovní
život geniálního
režiséra. Na ilustrační
fotografii Ingmar Bergman
a Liv Ullmann.
Page — 82
publicistika
Přečtěte si...
1
Michel Houellebecq:
Podvolení
Známý provokatér
Michel Houellebecq napsal
román o tom, jak se
z Francie stane islámský
stát. Příběh se odehrává
roku 2022, kdy politické
strany ve volbách
raději podpoří fiktivního
kandidáta strany zvané
Muslimské bratrství, aby
se prezidentkou nestala
šéfka extrémně pravicové
Národní fronty
Marine Le Penová.
2
Osho: Muž a žena
Osho vystihuje základní
rozdíly v mužské
a ženské energii. Kromě
toho, že nás inspiruje
k hlubokému pochopení
a spojení, nás přivádí
i blíž k sobě samým. Jen
vnitřně vyspělý člověk
dokáže vytvořit kvalitní
vztah...
3
Galina Šeremetěvová:
Jsem žena
Psycholožka Galina
Šeremetěvová se
dotýká otázek mužnosti
a ženskosti v chování
či umění „realizovat“
muže. Najdete tu rady
a cvičení zaměřené na
sebezdokonalení a uvědomění
si své ženskosti.
Danny přece před léty tvrdil přesný opak, že mu
imponuje, jak je schopná, pohotová a odvážná. Gréta
tomu nerozuměla... Proč muži opouštějí úspěšné
ženy? „Protože nechtějí mít doma chlapa,“ odpověděl
jí stoicky jednou údernou větou její nejlepší
a blízký kamarád...
Hormony na scéně
Duch doby jako by stále ještě lehce nadržoval
testosteronu. Jak jsou na tom ženy kolem třicítky,
rozebereme za chvilku. Nicméně z českých veřejných
průzkumů z roku 2019 a 2020 mezi čtyřiceti- až padesátiletými
respondenty obou pohlaví je stále ještě
v této generaci považována za ideál taková žena,
která zvládá jak domácnost, péči o rodinu a děti,
tak kariéru. Tedy zároveň obě archetypální role,
mužskou i ženskou. Jenže pak nemá vůbec čas sama
na sebe, což nijak nepomáhá jejímu klidu a spokojenosti.
Proto mnohé ženy zůstávají na mužském pólu
– vyberou si kariéru a seberealizaci prací. Někdy
je to otázka přežití, jindy jejich dobrovolná volba.
Když opět nahlédneme do archetypálních vzorců,
zjistíme, že tímto rozhodnutím vlastně přebraly na
svá bedra mužské záležitosti. A kdybychom si dali
do souvislosti archetypy a hormony, viděli bychom,
jak moc a jak zajímavě jsou propojené. Je totiž bedlivým
lékařským měřením prokázané, že ženám, které se ocitnou
na vedoucích pozicích, v právnických kruzích, v politice, vojenství
a všude jinde v principiálně ryze mužském jangovém
světě, se zvyšuje, a to celkem výrazně, hladina testosteronu.
Tělo totiž běžně reaguje v rámci svých možností na nové
podmínky – a aby v takovém prostředí žena obstála, musí
použít jangové zbraně a prostředky. Co se asi děje v tělech
poslankyň, ředitelek na vysokých postech, které řídí schůze
a zasedání a hrají role mužů? Zvýšená hladina testosteronu
nastolí podezíravé a nakonec i agresivní chování. Žena
se dostává do jakési extrémní emancipace. Vymknuta
z kloubů evolučních a hormonálních zadání (rozdílů mezi
ženou a mužem) a dohnána do extrému (Všechno zvládnu!
Odvléct těžký kufr, vydělat peníze, opravit kotel…) má tato
emancipace jeden nechtěný a ženami samotnými mnohdy
nepozorovaný důsledek: Sníženou důvěru nejen ve své muže,
ale i ve svět a vlastní sebevědomí. Následek ve vztazích, které
jsou od podstaty polární, si jistě sami domyslíte. Pro muže
tu jaksi nezbývá prostor. Jeho role je už obsazená. Královna
si vyboxovala královo místo. Králi (pokud se tedy rychle
nepřepóluje do ženské energie) nezbývá než jít o zámek dál
a hledat novou královnu...
Co tedy většina žen biologicky potřebuje? Klíčem ke
štěstí bývá hormon, který je ženám vlastní a který je, velmi
zjednodušeně řečeno, v harmonii s ženským principem –
oxytocin. Hormon, který se významně uplatňuje při přípravě
ženy na porod a kojení. Jeho vysoká hladina zvyšuje zájem
o sociální podněty, zvyšuje prosociálnost a spolupráci. Také
byl prokázán jeho vliv na důvěru. I mužský organismus tvoří
Ženám, které se ocitnou
na vedoucích pozicích, tedy
v mužském světě, se zvyšuje
hladina testosteronu.
publicistika
1
oxytocin – z evolučně psychologického hlediska se
předpokládá jeho význam pro zvýšení ochoty mužů
pečovat o děti.
Když se na celé to biologické hormonální nastavení
podíváte, může se ve vás vzedmout vlna nevole.
Možná se ozve vaše vnitřní bojovnice za ženská
práva: To se mám stát rozkošnou ženuškou, která
peče, pěstuje kytičky, švitoří, usmívá se, je odkázaná
2
na plotnu a manželovu kreditku, aby mi to s muži
polárně fungovalo a hormony byly v rovnováze?! To
je zase druhý extrém. Ono možná opravdu stačí jen
být ženou mnohem rafinovaněji. Tak jak se to už
často daří ženám o dekádu mladším. U dnešních
třicetiletých už je totiž vidět jistý směr. Nejsou ze
všeho vystresované. A evidentně více z nich dokáže
3 naplno rozbalit svůj ženský potenciál, ale i žít tu
mužskou část. Klidně sebe postaví na první místo,
protože tuší, že když nebudou samy spokojené, nemůže
vládnout pohoda ani v jejich vztazích. Možná
v mladší generaci častěji než v té předchozí vídáme
ženy krásné a zároveň úspěšné v kariéře. Ženy, které
se nebojí více zapojit muže do tradičních ženských
rolí, ať už do rodičovství, nebo péče o domácnost.
A totéž se týká i mladých mužů. Ti to dělají také.
Učí se mluvit o pocitech, nosí svá mimina pyšně
v nosítku, ale nezapomínají na svůj testosteronový sportovní
trénink a byznys. Jako by nastal lehký posun – mladší generace
se nebojí jin a jang míchat tak, jak je to zrovna v páru
potřeba, a žít obě polarity podle charakteru obou partnerů.
Protože pochopitelně existují od přírody mužštější ženy
a ženštější muži...
Hormony na scéně
A ještě pro ženy napříč generacemi, které mají pocit, že je
život donutil být muži: Ano, klidně si můžete otevřít vlastní
kavárnu, být dobrou právničkou nebo primářkou, a přitom se
nestat pro druhé pohlaví víc rivalem než partnerkou. Jeden
z typicky ženských rysů je totiž i určitá míra lstivosti. Za
krajkovým kombiné a něžným křehkým úsměvem se skrývá
tajemná ženská síla, která hýbe vším. Žena je jako voda. Má
ohromnou sílu – pomalu, trpělivě a nenásilně časem vymele
i skálu. Vesmír je ženským principem – praví mnohé mystiky.
Stačí tedy jediné: Pochopit, jak věci přirozeně fungují. Není
praktické a harmonické hrát si na chlapce, když jste holčička.
To se dá těžko obelhat. Ve Skandinávii to mysleli dobře –
chtěli holky naučit i výbojné mužské principy, kluky zase
pečovat jako ženy. A víte, co se ale ve finále stalo? Velká část
chlapečků (i když ne všichni) po sobě střílelo a házelo panenkami,
a holčičky (drtivá většina) si dělaly z těžké vojenské
techniky domečky pro panenky.
Aby polarity fungovaly v souladu s řádem přírody, je třeba
vložit do našeho počínání ženskost. Intuici, grácii, krásu, ladnost,
soucit, srdce. A vynechat agresi, tvrdost a přílišnou logiku.
Nesoutěžit s muži. To není potřeba. Jsou totiž od přírody
mnohem slabší než evolučně silná žena. To je fakt, i když na
osvaleném povrchu to možná vypadá opačně. Ženy disponují
obřími, silnými vejci, titěrné a rychle zmírající spermie patří
mužům. Žena má uvnitř dělohu, která má sílu donosit dítě.
Muž jen venku visící zranitelný šourek. Což není posmívání,
jen holý fakt. Netřeba si absolutně nic dokazovat. P
Page — 83
Mezi ženou
a mužem
Rovnost pohlaví, feminismus, všední den v životech mužů a žen. Fejetony
exkluzivně pro Page napsali psycholožka a spisovatelka Klára Janečková
a fotograf a malíř Jan Saudek.
Klára Janečková:
Francouzský manžel
Kamila Oliverová je známá
autorka knih o záhadách
a krásná žena.
Albert Gabriel je synem
přísného vojáka, který
doma vládne tvrdou
rukou. Albert Gabriel
tak žije ve strachu, což
zanechá stopu na jeho
osobnosti. Miluje a vzápětí
nenávidí, svým
chováním od sebe
odežene obě manželky
a zůstává sám ve srubu
v lesích. Co se stane,
když potká Kamilu, která
se zrovna dostává ze
ztráty partnera a utápí
se v žalu i alkoholu?
Muži jsou z Marsu a ženy z Venuše. To jsem
slyšela mnohokrát. Mars, bůh války, přece
nemůže být odrazem současného muže.
Statečnost a hrdinství se nenosí. Muži si
chtějí dát pivo, zapnout televizi, zahrát hru na
počítači. Ti odvážnější si vylepí nahou ženštinu
v kanceláři, mistři umu mají milenky a žijí milostný
trojúhelník. Venuše coby bohyně lásky
mi jde k něžnému pohlaví více. Když milujeme,
jsme schopné milovat i naprostého blbce.
Pryč už jsou doby, kdy muži válčili a ženy na
ně čekaly a rodily jim děti. Tehdy panovalo
určité rozdělení rolí a běda těm, kdo by se jim
postavil. V určitých oblastech vládne rovnost.
Kde rovnost nemůžeme hledat, milé dámy
z planety Venuše, je citová oblast. Emoce jsou
naše slabina. Libujeme si v nich. Přes sociální
sítě se „vykecáváme“ s kamarádkami, přičemž
naši muži si ťukají na čelo, jaké podrobnosti
jim sdělujeme. Kdyby jen kamarádkám,
ale dokonce i svým kadeřnicím. Těžko si
představíme mužského, který při defektu
kola svému automechanikovi líčí, jak se cítil,
když s ním partnerka neměla orgasmus. Další
oblastí, kde nám to ještě vázne, je technika
a řízení vozu. Jsou mezi námi takové, které
pilotují letadla či řídí autobus, ale moc jich
není. Drtivá většina z nás má potíže s parkováním.
Nestyďme se za to. Muži mají
lepší schopnost prostorové orientace, my
zase dokážeme zvládat více činností naráz.
Jako psycholožka sedím v první třídě a sleduji
výuku. Učitelka zadá článek z čítanky. „Co
dokáže váš tatínek uvařit?“ zní nadpis. Děti se
kupodivu hned hlásí. „Bramborák, hamburger,
kuře z KFC.“ Zaznívá. Ano, to se dalo čekat.
„Řízky, guláš, svíčková, tatínek peče dorty!“
Zaujatě poslouchám, začínám se stydět. Sama
se vařit teprve učím. Kde jsou špagety? Ty
jsem očekávala a pak docházím k závěru. Z mé
letité zkušenosti s rodinami a dětmi musím
říci, nastala rovnost mezi pohlavími v účasti
na výchově dětí. Obě pohlaví o děti pečují
zodpovědně. I muži dokážou s dětmi komunikovat,
nakrmit je a přebalit. S tím se pojí péče
o domácnost. Muži nejenže již vaří, ale i ženám
pomáhají a ženy zase chodí do práce a přinášejí
peníze do společného rozpočtu. První a snad
ne poslední pilíř rovnosti máme na světě.
Karol Lovaš:
Jan Saudek: Mystik.
Fotograf, kterého
se dotkl Bůh
Originální knižní
rozhovor fotografa
a malíře Jana Saudka
s katolickým knězem
Karolem Lovašem vás
nechá nahlédnout do
mysli jednoho z mála
současných českých
umělců, který se
proslavil i za hranicemi
naší země. Součástí publikace
jsou i exkluzivní,
dosud nepublikovaná
fotografova díla.
V té prázdnotě panelákového odpoledne snaživě
představoval jsem si obrázky výjevů skutečné
vášně – takových, co z filmů obratně natočených
jen znám, filmů bezpochyby amerických:
o lidech tak krásných, že zde na sídlišti je nevidíte!
Mužnost! Do toho křehkost, zranitelnost
ženská! Polibky dlouhé jako svítání! To by tak
bylo! Zde, ve střední Evropě, nezůstanu pozadu!
Rovněž si pozvu dámu – taky si užiju!
A už je to tu: dáma přichází, ale ouha: ten
stěžejní odznak ženství – sukně, co by povytažením
jen tak mimoděk dala mým hladovým očím
spatřit dívčí kolena, chybí. Mocné nohy jsou
navlečeny do jakýchsi beztvarých dlouhých kalhot.
Nu, nejsem nejmladší: co bych ještě chtěl?
Čtyřicátnice odmítá lihový nápoj, co snad by
ji rozehřál, jak jsem si lstivě naplánoval – pila
včera, s přítelkyněmi pochopitelně, a nemá na
víno ani pomyšlení! Já zas nemám pomyšlení na
nic jiného...
Paní Jarka spustí: v práci jí někdo vzal peníze
na dovolenou ze šuplíku! Asi zloděj, říkám si po
čtvrté sklence bezchutného vína. Hned nato se
madam rozproudí a vrací se k rodině: syn má lupénku!
Dcera se nechala fotografovat nějakým
vydřiduchem, aby obcházela agentury a stala
se světově uznávanou manekýnou. Padly na to
všechny mužovy úspory! Nikde ji nevzali!
A teď to nejhorší. Manžel přišel o místo!
Jsem vtažen do rodinných problémů: vidina
říje zvolna odplouvá... A teď ještě tohle:
Má vyrážku! Rozhodně se mi ukazovat
nebude!
Zkusím to jindy. Vchází zdatná pětačtyřicátnice:
sukně, blůzička, všechno, jak má být.
Nemá rodinu: budu ušetřen. Hned ještě než
usedne, řízné prohlášení: „Dneska se se mnou,
Jeníčku, nepobavíte!“ S tím jsem vůbec nepočítal!
V tom věku by snad už cyklus měl vyjít
ze dveří! Žel, madam neodchází: naslouchám,
se špatně předstíraným zájmem, nevýslovně
nudné příběhy jakýchsi sousedů... Zdá se, že se
rozcházejí – právě probíhá bitva o majetek..., do
toho nějaký kocour... Čas, původně zamýšlený
pro milostná prostná (v jejím případě pro
vyspělé cvičenky) rychle uplývá – a s ním i má
plánovaná touha: teď jde jen o to, jak paní vystrnadit
– a plenit ledničku!
připravila: Pavlína Saudková; foto: archiv
Page — 84
dva pohledy
Nejhezčí dny
našich životů
Claire Lombardo
Taková
(ne)normální
rodinka
499 Kč / Ikar
Již vyšlo
Jedna obyčejná rodina
a její životní trampoty
v průběhu čtyřiceti
let. Vášnivá láska,
bolestné strasti, tajnosti,
jednoduše Nejhezčí dny
našich životů.
Tak tohle jsou Sorensenovi. Táta David, máma
Marilyn a jejich čtyři dcery Wendy, Violet, Liza
a Grace. Pohodlně se usaďte a prostřednictvím
románu Nejhezčí dny našich životů nahlédněte
do jejich rodinného života. Najdete v něm
všední i dramatické situace, nouze nebude ani
o tajemství, která, jak už to bývá, na povrch
vyplavou v ten nejnevhodnější okamžik.
Claire Lombardo na více než pěti stech
stranách opravdu hutného čtení vylíčila na první
pohled obyčejný život jedné rodiny v průběhu
čtyřiceti let. Davida a Marilyn sledujeme od
chvíle, kdy se poznali na vysoké škole. Vášnivá
studentská láska se přetavila do desítky let trvajícího
manželství. Zatímco David pokračoval ve
studiu na lékařské fakultě, Marilyn se vlastní kariéry
vzdala ve prospěch rozrůstající se rodiny.
Mohlo by se zdát, že jejich manželství tím bude
navždy poznamenáno, ale opak je pravdou.
Vztah Davida a Marilyn je s přibývajícími roky
pevnější a stabilnější a nerozhází jej ani klasické
vztahové a rodičovské krize, jež se nevyhýbají
žádnému manželství.
Autorka pro své vyprávění využívá střídání
dvou časových rovin. Současnost nás zavádí
do roku 2016. Sorensenovic děvčata jsou
už všechna dospělá a z domu, přesto svým
chováním a jednáním do slova a do písmene
potvrzují známé rčení „malé děti, malé starosti,
velké děti, velké starosti“. Wendy své smutky
utápí v alkoholu, Violet je až příliš úzkostlivá
perfekcionistka, Liza se potýká s neplánovaným
těhotenstvím a benjamínek Grace zase svým
nejbližším tají dost zásadní informaci o svém životě.
David a Marilyn tak neustále řeší problémy
svých dcer, i když se jako správní rodiče snaží
do jejich světů zasahovat jen minimálně.
V retrospektivních prostřizích se spolu s touto
zdánlivě obyčejnou rodinou vracíme hluboko
do minulosti a skládáme spolu s nimi střípky
jejich životů do poměrně pestré a místy chaotické
mozaiky, v níž mají každý okamžik a každý čin
své pevné místo a v níž do sebe vše zapadá.
Debut Claire Lombardo není prvoplánově
lehkým čtením pro každého. Spisovatelka píše
poměrně obsáhle a vzletně, místy je patetická
a ráda se vrací k již vyřčeným věcem. Pokud
její styl přijmete a přizpůsobíte se pomalejšímu
tempu vyprávění, Sorensenovy jen tak neopustíte.
Kouzlo tohoto románu tkví právě v tom, jak
se autorce podařilo vystihnout zdánlivě banální
okamžiky a proniknout do podstaty toho, co
tvoří rodinnou pospolitost. Milujete-li hutné
příběhy a nevadí-li vám, že v nich chybí akce
a napětí, přičemž naopak oceníte náhled do životů
jiných, je román Nejhezčí dny našich životů
právě pro vás. Nebo o vás?
Barbora Javorková
promotion — recenze
Láska je na prd
Wibke Brueggemannová
399 Kč / Yoli
Již vyšlo
Spolu a každý zvlášť
Rachael Lippincottová, Erin A. Craigová,
Auriane Desombreová, Erin Hahnová, Bill
Konigsberg
Sbírka romantických příběhů z období
lockdownu od nejznámějších autorů young
adult. Příběhy o hledání lásky v nepříznivých
časech.
299 Kč / Yoli
Co takhle se
nezamilovat?
Tereza: Příběh s prvky etikety
Ladislav Špaček
Tereza je obyčejná šestnáctiletá holka, která
se s klukem seznámí na Facebooku. Poutavý
příběh o první lásce je v podtextu provázen
pravidly etikety přizpůsobenými životu
a mentalitě teenagerů.
259 Kč / Yoli
Láska je na prd, tak zní název vtipné
romantické novinky, která je ideálním
společníkem do rozkvetlých jarních dní.
Je láska opravdu na prd? To je otázka, na kterou
se snaží najít odpověď Phoebe, patnáctiletá
hlavní hrdinka nové romantické young adult
komedie. Phoebe to aktuálně nemá úplně jednoduché.
Svou mámu vídá jen párkrát do roka,
jelikož pracuje převážně v zahraničí. Kvůli tomu
jí nezbývá nic jiného než bydlet u nejlepší kamarádky
její mámy. Radost jí vždy dělal hlavně čas
strávený s její kamarádkou, kterého je teď čím
dál méně, jelikož si její kamarádka našla kluka.
Phoebe je tak zklamaná, že je na vše sama, až se
zařekne, že se raději nikdy nezamiluje. Co se ale
stane, když ve své nové práci potká sympatickou
Emmu? Zůstane její přesvědčení silné?
Láska je na prd je svižnou a originální knihou
k odpočinku. Při čtení se čtenář pobaví a zasměje.
Příběhu rozhodně prospívá forma deníkových
zápisků a úvah hlavní hrdinky, což není
v žánru young adult obvyklé. Phoebeiny zápisky
jsou humorné a místy i sarkastické, nejsou nijak
zdlouhavé, a tak celý příběh plyne velmi rychle.
V mnoha recenzích je tato novinka přirovnávána
k seriálovému fenoménu Sex Education.
Toto přirovnání je trefné a rozhodně na místě,
jelikož se v knize skutečně ukrývá celá řada prvků
a zápletek, které mohou vyvolat ve čtenáři
podobné pocity jako zmíněný seriál.
Láska je na prd potěší jak každého young
adult čtenáře, tak i kohokoli dalšího, kdo má
chuť se začíst do vtipné oddechovky.
Buď, anebo
Kara McDowellová
Paige trpí rozhodovací paralýzou. I ta
nejmenší rozhodnutí jsou pro ni ohromný
problém. Právě se má rozhodnout, zda stráví
vánoční prázdniny s chlapcem, do kterého je
zamilovaná, anebo odjede s mámou do New
Yorku.
299 Kč / Yoli
promotion — Young adult
Kotrmelce u krmelce
Datel chce být spisovatel,
hroch si hraje na divoké
prase a chudák křeček
musí přečkat bouřku.
A proč vlastně dělá jelen
u krmelce kotrmelce?
Básničky pro děti a mládež mají u nakladatelství
Paseka dlouhou tradici, ať jde o již
klasické knihy Pavla Šruta a Galiny Miklínové,
nebo novější spolupráce Ester a Milana
Starých. Nyní se k nim přidává neodolatelná
sbírka Kotrmelce u krmelce. Veselé básničky
představují dětem svět zvířat hravě a zábavně,
navíc lehkým a rytmickým jazykem, aby
je malí čtenáři mohli sami číst a přednášet
ostatním. Snadno si je zapamatují a pomůžou
jim také vyslovovat obtížné ř nebo
zlobivé c.
Kniha je pozoruhodným propojením generací,
obě autorky přitom v knižní podobě na
poli pro děti a mládež debutují.
Blanka Budínová *1947 spolupracovala
s televizí jako scenáristka, psala pořady pro
rozhlas, časopisecky publikovala fejetony
a povídky a uplatnila se také jako překladatelka
a textařka.
Gabriela Plačková *1992 je ilustrátorka
a animátorka, která za sebou již má mezinárodní
úspěchy. Její animovaný film
Skříňostroj doktora Steina byl promítán na
více než 45 festivalech po celém světě a film
Crumbs byl promítán na festivalu v Cannes.
Studovala Univerzitu Tomáše Bati ve Zlíně,
obor animace, kde se zamilovala do vyprávění
kresbou, obrazem i filmem.
Kotrmelce
u krmelce
Blanka Budínová
249 Kč / Paseka
Již vyšlo
ROCH, ROCH, ROCH
Roch, roch, roch,
chrochtá v zoo hroch.
Ten hroch už si totiž zase
hraje na divoké prase,
to, které se bez oddechu
neustále rochní v mechu.
Ovládej se, hrochu, trochu!
I když tě to tolik láká,
nehraj si na divočáka.
Je-li někdo na doslech,
aspoň chvíli toho nech!
Prase chrochtá
roch, roch, roch.
A jak vlastně dělá
hroch?
Och?
27
blok_paseka_kotrmelce-u-krmelce.indd 27 22.02.2021 18:24:42
promotion — ukázka
To nejlepší pro děti
Novinky pro malé čtenáře od českých i světových autorů
a ilustrátorů vám přinášíme z nakladatelství Pikola.
8+ 6+ 7+ 2+
Záhady: Zapoj
mozkové závity
a vyřeš 25 záhad vědy
Víctor Escandell
Pojďme si hrát ven
Chcete, aby si vaše děti častěji
hrály venku? Aby objevily vzrušení
a zábavu, která doprovázela vás,
Hele, život! Po
stopách živých
organismů všude
kolem nás
Mike Barfield
Vombat Jirka
zachraňuje
Eva Papoušková
Kdo zachrání zvířátka, když
Vítej v knize záhad! Odhal
když jste trávili každou volnou
v australské přírodě vypukne
všechna tajemství pomocí
chvíli s kamarády? Pojďme si
Supervědecký detektiv Šerlok
požár? Přece statečný, neohrožený
vědeckých poznatků! Zjistíš, že
hrát ven je krabice plná her –
Houbeles je zpět! A spolu s ním
vombat Jirka! Zrovna si vyhrabal
většina zdánlivě neřešitelných
55 kartiček, 55 venkovních her.
i jeho hlodavčí spolupracovníci
nový tunel a to se mu náramně
otázek kolem tebe má své
Každá kartička obsahuje jednu
Kryšpín a Kryšpína. Tentokrát se
hodí – všechna zvířátka jím dovede
logické řešení. Věda nikdy nebyla
hru, vysvětluje její pravidla
po hlavě vrhají na záhady přírody,
do bezpečí na druhou stranu.
zábavnější! Záhady můžeš řešit
a nabízí tipy a triky, které dovedou
přijdou na kloub tajemství života
Klokana Freda, myšku Lízu, ježuru
sám, s kamarády nebo s celou
hráče k vítězství. Nechybí tradiční
a prostřednictvím vědeckých
Belu, koalu Lálu, a dokonce i své
rodinou. Staň se opravdovým
české hry, ale ani zajímavé hry
komiksů představí nejznámější
úhlavní nepřátele lišku Vilhelmínu
vědcem! Všímej si detailů,
ze zahraničí, které si děti (nebo
osobnosti na poli přírodních věd.
a tasmánského čerta Huberta.
používej mozek a vyřeš všechny
i dospělí) určitě oblíbí!
Odhal společně s nimi identitu
A když se pak spustí déšť, všichni
záhady.
499 Kč
mnoha neuvěřitelných obyvatel
si s radostí zatancují!
359 Kč / 64 stran
Již vyšlo
planety Země, a až některý z té
199 Kč / 32 stran
Již vyšlo
velespousty druhů vypátráš,
Již vyšlo
můžeš směle zvolat: „Hele, život!“
299 Kč / 64 stran
Již vyšlo
promotion — novinky pro děti
8+
7+
5+
6+
Jirka a loď času
Lucy Hawkingová
Dogman: Pán blech
Dav Pilkey
Kam odplaval Vilík...
Nicholas Allan
Zvířata a jejich úkryty
Susanne Riha
Vesmírem se nadsvětelnou
Nejlepší psolicajt na světě
Přemýšlíte, jak nejlépe seznámit
Veverka bydlí v hnízdě vysoko
rychlostí řítí tajemná loď Artemis.
a obránce bezbranných musí
děti se zázrakem zrození? Teď už
na stromě a bobr si postavil hrad
Na palubě má pouze jednoho
opět do akce. Ve městě totiž řádí
nemusíte. S touto knihou můžete
v rybníku. Mravenci si v lese
kosmonauta a jednoho robota. Tím
nová banda zloduchů, s kterými
starosti hodit za hlavu. Vtipnou
vybudovali přímo uměleckou
kosmonautem je Jirka, kluk, který
je potřeba udělat krátký proces.
a velice citlivou formou seznámí
stavbu z jehličí a větviček. Ale
má za sebou již mnohá vesmírná
Naštěstí Dogman není sám – do
děti s celým procesem stvoření,
jak to vypadá uvnitř? V této knize
dobrodružství. Doprovází ho robot
boje se zlem se spolu s ním vydává
od nejmenší spermie přes vajíčko
nahlédnou malí, zvídaví milovníci
Boltzmann a společně se vracejí
jeho parťák Superkotě a robot
a vývoj dítěte v děloze až po
přírody do skrytých obydlí zvířat.
na svou domovskou planetu
RETARD. Ale co to? Že se spojí
narození. Na této dobrodružné
Kniha Zvířata a jejich úkryty
Zemi. Když ale přistanou, zjistí,
dokonce i s největším padouchem
cestě získají nejlepšího průvodce,
představuje prostřednictvím
že je něco špatně. Co se to stalo
Péťou? To svět neviděl! Sledujte
jakého si mohly přát – malou
detailních obrázků a snadno
se starým světem? Závěrečný díl
nová dobrodružství hrdiny s psí
sympatickou spermii Vilíka. Vilík je
srozumitelných textů deset
úspěšné vědecko-dobrodružné
hlavou!
výborný plavec…
oblíbených živočichů, kteří žijí
série z pera Lucy a Stephena
299 Kč / 256 stran
199 Kč / 34 stran
všude kolem nás.
Hawkingových.
Již vyšlo
Již vyšlo
259 Kč / 48 stran
399 Kč / 352 stran
Již vyšlo
Již vyšlo
5+ 3+ 4+ 8+
Haló, tady mikrobi!
Philip Bunting
Vtipný a zábavný průvodce
Hádej, kdo tu bydlí?
Nakoukni zvířátkům
do domečku
Ruth Symons
A pak na mě mrkla
Komára
Timon je malý kluk s úžasnou
Psí poslání:
Příběh Molly
W. Bruce Cameron
světem virů, bakterií a dalších
fantazií a právě s rodiči jede
Seznamte se s Molly – jedinečným
mikroskopických podivínů. Lidské
Zaťukej na okénko a nahlédni do
na prázdniny k moři. Hurá na
psem s jedinečným posláním.
tělo je doslova pokryto mikroby:
domečků šesti zvířátek. Přímo
pláž! Na pláži je spousta zábavy,
Mollyiným údělem je chránit svou
bakteriemi, viry, houbami
před tvýma očima se doslova
může dělat z písku bábovičky,
dívku CJ, to ale není vždycky
a spoustou dalších. Když se to
otevírá nový svět nepoznaného
stavět hrady anebo… vytvořit
snadné. Maminka Gloria, která
tak vezme, v určitém ohledu jsi
a tajemného. Díky rozkládacím
obrovitánskou velrybu, jakou
CJ zanedbává, si právě prochází
vlastně víc mikrob než člověk!
stránkám poznáš, jak včely
svět neviděl. Jenomže to není
těžkým obdobím a o psovi v domě
V téhle knize se dozvíš, jaké druhy
vytvářejí med, co dělají bobři pod
jen tak obyčejná velryba. Tahle
nechce ani slyšet. Proto se Molly
mikrobů existují, jak vypadají, jak
hladinou, jak to vypadá u ptáčků
velryba je totiž nejlepší Timonova
musí skrývat u CJ v pokoji, aby
se množí a žijí. Zjistíš taky, kteří
v hnízdech, odhalíš tajemství
kamarádka, která ho vezme na
se k ní v noci mohla tulit a hlavně
mikrobi jsou naši kamarádi a jak
králičích nor a mnoho dalšího.
vyjížďku snů.
– aby ji mohla chránit před zlými
se bránit před těmi, kteří jsou pro
399 Kč / 14 stran
259 Kč / 64 stran
lidmi. Dojemný příběh odhodlané
nás naopak nebezpeční.
Již vyšlo
Vyjde 5. května
fenky Molly z bestselleru Psí cesta
229 Kč / 32 stran
je tu pro malé čtenáře!
Již vyšlo
259 Kč / 208 stran
Vyjde 10. května
promotion — novinky pro děti
Tišnovu se přezdívá brána
Vysočiny, zároveň ale leží na
nejsevernějším okraji jižní
Moravy. Vyrazit sem mohou
jak milovníci panenské
přírody, tak příznivci
kulturních památek.
Tišnovsko a jeho
krásná místa, jejichž
jedinečnost vytvořila
sama příroda.
Tišnovskem s…
Matoušem Vinšem
Matouš Vinš
je cestovatel, kreativec,
publicista a autor
knihy Travel Bible. Od
roku 2014 žil v Thajsku,
Vietnamu, na Srí Lance,
v Austrálii, Portugalsku,
Holandsku, Japonsku
nebo Německu.
Nejraději se ale vrací
do Česka, aktuálně
se usadil v Tišnově
nedaleko Brna.
Městečko Tišnov. Z úrodné a teplé krajiny jižní Moravy se tu
začínají zvedat první větší kopce Českomoravské vrchoviny.
Návštěvníkům nabízí tento kraj nádhernou přírodu, ale také
nespočet zastávek s dotekem historie.
„Okolí Brna jsem si zamiloval už v průběhu střední školy,
kdy jsem sem z jihu Čech jezdil za přáteli a muzikou,“ vysvětluje
Matouš Vinš a pokračuje: „Po střední jsem v milovaném
Brně nějakou dobu bydlel, jenže pak jsem se vydal cestou
‚profesionálního bezdomovce‘ a víc než pět let žil a pracoval
všude možně po světě. Vždycky jsem věděl, že se na Brněnsko
jednou vrátím. Loňské jaro jsem vzhledem ke covidu měl
spoustu příležitostí poznávat okolí Tišnova, odkud pochází
má žena. Nakonec jsme se tu společně usadili.
Jedním z míst, které doporučuji navštívit, je unikátní přírodní
památka Květnice, která se zvedá hned na okraji města
Tišnova. Proslavilo ji naleziště ametystů a jeskynní vápencový
systém s mnoha druhy vzácných netopýrů. Z vyhlídky Velká
skála se vám otevře krásný výhled na údolí Svratky a klášter
Porta Coeli. Na Květnici začátkem jara rozkvétají dříny,
a hora tak už zdálky žlutě září.“
Tišnov a vrch
Klucanina
s rozhlednou,
která nahradila
původní dřevěnou
z meziválečného
období.
Page — 90
cesty
Hrad Pernštejn
Pernštejn stojí zhruba
třicet kilometrů severozápadně
od Brna
na skále nad řekou
Nedvědička. Původně
vznikl jako nepříliš
velká stavba, jak ale
rostla moc a bohatství
rodu Pernštejnů,
získával svou dnešní
impozantní podobu.
Součástí areálu jsou
i nově zrekonstruované
unikátní zahrady
z počátku devatenáctého
století.
Pernštejn jedním z nejnavštěvovanějších
moravských hradů. Letos budou
veřejnosti poprvé otevřeny obnovené
pernštejnské zahrady.
Doubravník a vrch Bozinka
Kostel Povýšení svatého Kříže
v Doubravníku si jako své
pohřebiště nechali zbudovat
Pernštejnové. Na kopci Bozinka
pak stojí nenápadná, ale krásná
kaple sv. Máří Magdalény. Protože
stojí sama na kopci, stranou všech
ostatních budov, působí celé místo
velmi romanticky.
Porta Coeli byl
prohlášen národní
kulturní památkou.
Klášter Porta Coeli
Ženský cisterciácký klášter Porta Coeli,
v překladu Brána nebes, stojí nedaleko Tišnova
už od třináctého století. Při prohlídce poznáte
nejzajímavější místa, jako je románsko-gotická
bazilika Nanebevzetí Panny Marie s proslaveným
portálem, křížová chodba s rajskou
zahradou nebo kapitulní síň. V barokní budově
bývalého proboštství najdete čtyři stálé expozice
Podhoráckého muzea. Nenechte si ujít ochutnávku
piva Vorkloster z klášterního pivovaru.
Původ kapličky
sv. Máří
Magdaleny je
opředen různými
tajemnými
pověstmi.
připravila: Eva Kadavá; foto: Matouš Vinš, Shutterstock.com
Údolí Bobrůvky
„Zdejší zvlněná krajina s ovocnými
alejemi, sady, loukami
a lesy mě nepřestává fascinovat,“
říká Matouš Vinš. „Podél řeky
najdete několik romantických
zřícenin, unikátní Trenckovu
rokli s vodopády, skalní útvary,
studánky i řadu kostelíků. Na
Bobrůvce stojí i známý westernový
Šiklův mlýn. Několikrát
jsem nad řekou zahlédl ledňáčka,
v údolí na jaře postupně rozkvétají
různé druhy vzácných rostlin
a uschlé smrky mi zároveň
neustále připomínají, jak křehká
naše příroda je.“
Travel Bible
Kniha Matouše Vinše a Petra Nováka
dokazuje, že cestovat může každý.
S hypotékou, při práci v korporátu
i s malými dětmi. Chce to jen znát pár
důležitých triků těch, kteří už svůj batoh
sbalili. V knize zjistíte, jak si na cestu
našetřit, jak sehnat levné letenky a jak
neutratit zbytečně mnoho za ubytování.
cesty
Page — 91
Protřepat...
Na dobré drinky je i pandemie krátká. Řada
vyhlášených barů se přizpůsobila okolnostem
a začala koktejly připravovat v balení s sebou.
Parťáka na pití doma už si musíte sehnat sami.
Stavba objektu
vinařství Krásná
hora je ztělesněním
novodobého pojetí
tradiční venkovské
architektury.
Barman Tomáš Petr
sbíral zkušenosti
dlouhé roky
v zahraničí.
Bar 1931, Zlín
Bar 1931 je součástí konceptu Bistrotéka Valachy
v Obchodním domě Zlín. Poslední měsíce funguje
prostřednictvím výdejního okénka, které je otevřené
od středy do neděle od 11 do 17 hodin. Přenosné
drinky barmani namíchali a nabalili do lahviček
(o velikosti dvou nebo tří porcí). K některým dostanete
navíc prosecco, které si smícháte se základem sami.
Pokud neradi stojíte ve frontě, doporučujeme vše
objednat předem na webu bar1931.sebou.cz. Kromě
speciální nabídky drinků si můžete odnést i kávu,
limonády, pivní speciály nebo víno. Přikoupit můžete
i menší dobroty, jako jsou třeba makronky od tamních
cukrářek. www.bar1931.cz
1 Sledujte stránky baru,
v dubnu tu proběhl první
on-line kurz míchání drinků
a další budou pokračovat
2 Ochutnejte Po*nstar Martini
s dávkou prosecca
3 Dárkový box se třemi
koktejly: High Society, Rum
Punch a Cosmopolitan
Zatím si musíte
vzít drink s sebou
jakmile to půjde,
otevře Bar 1931
zahrádku.
autorka: Eva Kadavá; foto: archiv
Page — 92
gurmán
Bar, který
neexistuje, Brno
Pandemie přiměla známý brněnský
Bar, který neexistuje vytvořit
speciální menu, jež pravidelně
rozváží po Brně a občas i do
Olomouce, Zlína, Uherského
Hradiště... Za zmínku stojí
spolupráce s Husou na provázku.
Nové distanční menu Paralelní
reality pořídíte na www.lidizbaru.
cz, a to jedině v kompletu.
Navíc získáte odkaz na online
stream plánovaného divadelního
představení, které se uskuteční
6. května v prostorách baru.
wwww.lidizbaru.cz
Drinky můžete
objednat nejen na
lidizbaru.cz, ale také
třeba na Woltu.
1 Paralelní reality „otevírají“
12 koktejlů, dostupných
pouze v rámci tohoto menu
Public Interest,
Praha
Bar v centru Prahy si zakládal na
tom, že většina hostů byla a jsou
štamgasti. Když je teď nemůže
pozvat dovnitř, připravili zde unikátní
koncept plechovek. Do jedné
se vejdou dvě porce a navrch k nim
dostanete led a ovoce na ozdobu.
Objednat si můžete například
oblíbené Moscow Mule, Margaritu
nebo Dark & Stormy. V poslední
době můžete koupit i drinky inspirované
TMBK a Pigmentáriem.
www.publicshop.cz
Koktejl César obsahuje
Eminente Ambar
Claro 3y, Campari,
kardamom, a limetu.
1 Koupí limitované série
zároveň posíláte personálu
nemocnic vitaminový fresh.
BeBop Bar, Praha
Bar, který je součástí hotelu Alcron,
si vždy potrpěl na originální
servis. Ten při nabídce koktejlů
s sebou bohužel barmani nabídnout
nemůžou, chuť je ale stále
stoprocentní. Objednat si můžete
například novinku – limitovanou
edici drinků Be Fresh, Be Motivated,
Be Chaillenged a Be Fit.
A v BeBop Baru myslí i na ty, kteří
nechtějí nebo nemůžou alkohol,
a s sebou balí také výtečné domácí
limonády. Vše si můžete objednat
s předstihem a nechat doručit až
domů. www.bebopbar.cz
Na webu baru
najdete u každého
drinku podrobný
popis, abyste
nešlápli vedle.
1 Nevynechejte speciální
nabídku gin tonic menu.
gurmán
Page — 93
Svět designu
Nominace na ceny Czech Grand Design 2020 jsou jasným
důkazem, že kreativitu a tvůrčí energii nezastaví ani
pandemie a lockdown.
1
2
3
4
5
6
1 prsten Báze, Zdeněk Vacek, zdenekvacek.com; 2 svítidlo, Spacey Eclipse, Lasvit, lasvit.com; 3 venkovní svítidlo Bonbori, Brokis,
brokis-cskarlin.cz; 4 skleněný objekt z tria Kristova rodina, František Jungvirt, frantisekjungvirt.com; 5 diadém Vínek, Hanuš Lamr,
hanuslamr-shop.cz; 6 stůl z modřínového dřeva, M.P.K.J.V.L.J.S., facebook.com/mpkjvljs; 7 prsten Remember You Will Die, Ondřej
Stára, ondrejstara.com.
7
autorka: Eva Kadavá; foto: archiv Czech Grand Design
Page — 94
design
1
1
Děčín
Liberec
1
Chomutov
1
Kladno
13
Praha
1
Mladá
Boleslav
1
1
Pardubice
Hradec
Králové
1
Chrudim
1
1
Opava
1
Ostrava
1
Frýdek-
Místek
1
Olomouc
Plzeň
2
2
1
Tábor
Jihlava
3
Zlín
Brno
2
České
Budějovice
Břeclav
1
37 prodejen
ve 20 městech
po celé České
republice
Zůstáváme s vámi, máme
připravena výdejní okénka
Vaše e-shopové
objednávky
si můžete
vyzvednout ve
výdejních oknech.
Brno Starobrněnská 16/18
Brno NC Královo Pole,
Cimburkova 4
Brno Olympia,
U Dálnice 777 (Papírnictví)
Břeclav Sady 28. října 431/17a
České Budějovice U Černé
věže 15
Liberec OC Forum Liberec,
náměstí Soukenné 669/2a
Mladá Boleslav Bondy
Centrum, tř. V. Klementa 1459
Olomouc Galerie Moritz,
8. května 24
Opava OC Breda & Weinstein,
U Fortny 49/10
Praha 4 Westfield Chodov,
Roztylská 2321/19
Praha 4 Novodvorská Plaza,
Novodvorská 1800/136
Praha 4 OC DBK,
Budějovická 1667/64
Praha 5 OC Nový
Smíchov, Plzeňská 8
České Budějovice OC Čtyři
Ostrava Avion SP, Rudná 3114
Praha 6 vestibul metra A –
dvory, Milady Horákové 1498
Pardubice Palackého tř. 2549
Dejvická
(Papírnictví)
Děčín Tržní 1069/32
Plzeň Plzeň Plaza, Radčická 2
Praha 1 Palác knih LUXOR,
Praha 9 Galerie Harfa,
Českomoravská 2420/15a
Frýdek-Místek OC Frýda,
Václavské náměstí 41
Praha 10 OC Europark
Na Příkopě 3727
Hradec Králové Futurum,
Brněnská 1825/23a
(Papírnictví)
Praha 1 Obchodní
pasáž Florentinum,
Štěrboholy, Nákupní 389/3
Tábor 9. května 517
Tábor OD Dvořák,
Prodejny Luxor
s výdejním oknem
Prodejny Luxor
Chomutov OC Chomutovka,
Farského 4732
Chrudim Široká 117
Jihlava Masarykovo
náměstí 1205/47
Na Florenci 2116/15
Praha 1 OC Quadrio,
Spálená 2121/22
Praha 1 Palladium,
náměstí Republiky 1
9. května 2886
Zlín Zlaté jablko,
náměstí Míru 174
s výdejním oknem
a otevřeným
papírnictvím
prodejna uzavřena
Jihlava Citypark, Hradební 1
Kladno Central Kladno,
Petra Bezruče 3388
(Papírnictví)
Praha 2 Hlavní nádraží,
Wilsonova 300/8 (Papírnictví)
Praha 3 OC Atrium Flora,
Vinohradská 2828/151
nejprodávanější knihy LUXOR
beletrie
a krimi
Šikmý kostel 2
Karin Lednická
— Bílá vrána
Myšlenky za
volantem
Marek Eben
— Brána
Šikmý kostel
Karin Lednická
— Bílá vrána
Krize
Felix Francis
— Kalibr
Spiknutí oběšenců:
Hříšní lidé Království
českého
Vlastimil Vondruška
— Moba
Večer a jitro
Ken Follett
— Kalibr
Údolí
Bernard Minier
— XYZ
Velká kniha příběhů
Sherlocka Holmese
— Knižní klub
populárně
naučná
Praha ožralá
Radim Kopáč,
Petr Stančík
— Academia
Uprdelismus
Jan Menděl
— Praga
Všichni jsou
psychopati, jenom já
jsem letadlo
Jan Hnízdil,
Michal Tříska
— NLN
Severní stezka:
Českem od západu
k východu
Jan Hocek
— Universum
Tři měsíce
v Barceloně
Adam Gebrian
— Universum
Mimochodem
Woody Allen
— Argo
Ledový muž
Wim Hof
— Jota
100 perliček pro
(ne)milovníky češtiny
Červená propiska
— Universum
literatura pro děti
a mládež
Půlnoční slunce
Stephenie Meyerová
— Egmont
Zvon
Neal Shusterman
— Yoli
Rychlé šípy Jaroslava
Foglara a Jana Fischera
Jaroslav Foglar
— Albatros
Příběhy včelích
medvídků
Eva Košlerová
— Edice Čt
Velká kniha slavných
dobrodružných příběhů
Jack London, Jules
Verne, Harriet Beecher
Stoweová aj.
— Pikola
1984: Grafický román
George Orwell,
Matyáš Namai
— Kontrast
Krev a med
Shelby Mahurinová
— CooBoo
Prašina 1
Vojtěch Matocha
— Paseka
Bridgertonovi:
Vévoda a já
Julia Quinnová
— Ikar
Svědectví o životě
v KLDR
Nina Špitálníková
— NLN
Prašina 3: Bílá komnata
Vojtěch Matocha
— Paseka
Vinařství:
Nový začátek
Marie Lacrosse
— Ikar
Vědomí a realita
Jiří Horáček, Daniela
Drtinová
— Vyšehrad
Deník malého
poseroutky 15: Samá
voda
Jeff Kinney
— CooBoo
promotion — žebříček — duben 2021
1
2
3
4
5
cizojazyčná
literatura
How to Avoid a Climate
Disaster
Bill Gates
— Allen Lane
Court of Silver Flames
J. A. Sarah Maasová
— Bloomsbury Publishing
The Midnight Library
Matt Haig
— Canongate Books
Normal People
Sally Rooney
— Faber & Faber
Klara and the Sun
Kazuo Ishiguro
— Faber & Faber
audio tipy LUXORU
vinylové
desky
Greatest Hits, 2 LP
Queen
— Universal Music
Legendární britská kapela
Queen k 40. výročí
své existence nadělila
sobě i svým fanouškům
remasterované verze
všech svých alb.
Nevermind
Nirvana
— Geffen Records
Když vydala Nirvana své
album Nevermind, nikdo
netušil, že se stane jedním
z nejikoničtějších alb celé
historie.
Abbey Road
(Album 50th Anniversary)
Beatles
— Universal Music
LP obsahuje 17 slavných
skladeb jedné
z nejvlivnějších kapel
hudební historie.
6
Brave New World
Aldous Huxley
— Vintage Books
CD
7
8
Little Women
Louisa May Alcott
— Alma Books
21 Lessons
for the 21st Century
Yuval Noah Harari
— Vintage Publishing
Máma mi na krk dala klíč
Jaromír Nohavica
— Supraphon
V patnácti autorských
písních nabízí ostravský
bard silné melodie a ještě
silnější texty.
9
The Last Hours:
Chain of Iron
Cassandra Clare
— Walker Books
mluvené
slovo
Myšlenky za volantem
Marek Eben
— Témbr
10
Home Body
Rupi Kaur
— Simon & Schuster Ltd
Kniha Marka Ebena
Myšlenky za volantem
představuje soubor
sloupků a fejetonů, které
vycházely časopisecky
v letech 2014–2020.
promotion — žebříček — duben 2021
Marie Šabacká
adrenalin
budoucnost
civilizace
dieta
emoce
fyzička
globalizace
hranice
instinkt
jistota
klima
ledovec
medvěd
noc
odpovědnost
politici
rodina
Skaut
teplo
udržitelnost
věda
život
Baví ji odhalovat tajemství ledovců,
a proto žije asi čtvrtinu roku za polárním
kruhem, na norských Špicberkách. Jako
polární ekoložka zkoumá organismy
v extrémně studeném prostředí, život na
hranici možného...
Příjemný pocit, který nám pomáhá překonat bariéry.
Je třeba žít přítomností, ale i tak, aby každá další generace žila v lepším,
hodnějším a spravedlivějším světě.
Bez ní bychom se nelišili od zvířat.
Slovo navozující pocit strádání a utrpení.
Emoce jsou život, to, co nás žene dopředu a motivuje. Nelze dělat dobrou
práci bez nadšení nebo konzumovat jakékoli umělecké dílo, pokud se nás
nedotkne v emoční rovině.
Mít alespoň minimální základy fyzičky usnadňuje běžný život.
Ukazuje nám, že všichni lidé na světě jsou stejní a chtějí od života totéž.
Neustále se bortí a posouvají.
Vyvíjel se stovky tisíc let, aby nás chránil. Když se ocitnete v situaci nebo
v blízkosti člověka, kdy vám naskakuje husí kůže, poslechněte svůj vnitřní
hlas, kašlete na sociální normy, zdvořilosti a zmizte. Pokud u něčeho nebo
někoho vnitřně cítíte, že je to to pravé, jděte za tím.
Mít kotvu v životě je nezbytné. Třeba jednoho dobrého přítele, který se
ke mně neotočí zády, nebo vědomí, že ať se stane v životě cokoli, jsem dost
silná, abych to zvládla.
Pokud se výrazně změní, bude nás to všechny hodně bolet.
Magické místo, které mě nepřestává fascinovat.
Nádherné a majestátní zvíře, pro které jsem snadná kořist.
Restart, po kterém můžeme začít znova, ať se minulý den stalo cokoli.
Je důležité přijmout odpovědnost za svůj život a nehrát si na oběť. Za své
zdraví, úspěch i psychickou a fyzickou pohodu.
Měli by cítit velkou pokoru a být oddáni zájmům lidí, které zastupují.
Blízcí lidé jsou to jediné podstatné, co v životě máme.
Organizace, která mi dala základy do života.
Domov, láska.
Úcta k planetě a příštím generacím.
Pouť k porozumění našeho vesmíru a nekonečná lekce pokory. Co je
skutečné, pro nás musí být vždy důležitější než to, čemu chceme věřit.
Máme jen jednu šanci a je třeba ji nepromarnit. Každý, koho v životě
potkáme, jednou přijde o všechno a všechny, kteří mu jsou v životě drazí.
Proč se k nim v mezičase chovat jinak než s láskou a respektem.
autorka: Pavlína Saudková; foto: archiv Marie Šabacké
Page — 98
abeceda
za
10 knih
zaplatíte jen
VYBERte
SI SLEVu!
500 Kč
anebo za
5 knih
zaplatíte jen
350Kč
Akce platí do vyčerpání zásob a na tituly ze speciální nabídky.
KRÁLOVNA THRILLERŮ
ZE SOUSEDSTVÍ JE ZPĚT!
Stephanie a Patrick, bohatí a spokojení
manželé, se nedávno stali rodiči dvojčat.
Třebaže je péče o ně značně vysiluje,
Stephanie s jistotou ví, že má všechno,
po čem kdy toužila. Pak se objeví Erica,
žena z Patrickovy minulosti, a s ní šokující
odhalení o jeho první manželce. Ta podle
Eriky nezemřela nešťastnou náhodou.
Patrick tvrdí opak a Stephanie najednou
zjišťuje, že muž, kterému důvěřuje,
možná lže…
„Geniálnější než MANŽELÉ ODVEDLE!“